269 



použíti lálek vodní páry usilovně do sebe hltajících , jako jsou chlorové vápno , žfravé 

 íislé draslo, kyselina sirková sražená a j. Nejlépe se užívá poslední pro její láci a snadné 

 opatřeni. Ustrojí se k lé zkouáce roura skleněná asi V. palce v průměru, l'/„ stř. 

 dlouhá, ta se dmuchavkou uprostřed ohne, aby ramena blízko sebe nahoru běžela. Jeden 

 konec, jímž se ústy vzduch vpouští, se trochu přihne , aby kyselina do úst vniknouti 

 nemohla. Blízko konce svážou se ramena drátem s háčkem , aby se roura místo misky 

 u vah zavěsiti dala. Nyní se rameno přímé načechrá dlouhými asbestovými vlákny, pak 

 se naleje asi lot řečené sirkové kyseliny a dobře proleje , aby větší díl po vláknech 

 ulpěl a jen něco málo dole se nabralo , co by průdechu nepřekáželo. Tak připravená 

 roura zavěsí se k jemným chemickým váhám a její tíže se dobře zlariruje. Na to se 

 zase odejme a dýchá se obyčejně celou minutu ohnutým koncem do roury. Na to se 

 zase odváží, načež přírostek na váze ukazuje, jak mnoho vody při vydychování pohlceno 

 bylo. — Podle mnohonásobných, přes dvě léta prodloužených pozorování prof. Valentina 

 v Bernu švýcarském udává se střední počet vody za jednu minutu 0.267 grammů 

 (1 gramm = 16,4 granů) = 4,3788 granů; za hodinu = 16,020 grammů = 262,728 

 granů = 1,09 lotu, za 24 hodin = 384,48 grammů = 26,36 lotu = -"-'^í^jo liber 

 = 0,823 lib. Vezmeme-li tiži člověka oděvu sproštěného .54 kilogramraů 'i kilogr. = 

 16400 granů) = 884600 granů = 3685,7 lotu = 115,1 liber, tedy tratí denně asi 

 V, 40 — '/,,g na tíží těla, což vodní parou při dýchání uchází. 



Z těchto a podobných zkoušek také vyplývá, že čím zdlouhavěji, hlouběji a řidčeji 

 v určitém času dýcháme, tím více vody dýcháním se vydává, protože lehdáž vzduch 

 ouplněji parami se nasytí , kdežto při mělkém a častém dýchání se to nestává. Také 

 přirozená věc jest, že mladší, živější, šfávnatéjší jednotlivci více vodní páry dýcháním 

 vydávají nežli starší, slabší, méně krevnatí, a že to vůbec s vyvinováním tepla v krvi souvisí. 



Rozumí se samo sebou , že množství vodní páry dýcháním vydané odvislé bývá 

 od stupňů teploty zevnějšího vzduchu a jeho nasycenosti vodou. Čím chladnější jesJ 

 vzduch, tím sušší, tím více bere do sebe páry z plic; čí"" sytější vodou, tím méně při- 

 jímá, ano přesycen-li, sděluje krvi množství vody, která pak zase močí a polem odchází, 

 jako to zkoušíme při užívání parních lázní , ano při každé značnější zrněné povělrnosti 



na vlastním těle pozorovati můžeme. 



Hlavní změna při vdechování vzduchu zevnějšího stává se v jeho lučebné povaze, 

 .liž nahoře udána sprostá zkouška , jak se lze přesvědčiti , že vydychováním se značná 

 část kyseliny uhličnaté vydává , což se pozná na přibývání tíže vápna chlorovodíkového 

 nebo čistého žíravého kalí, když se do něho delší čas vdychovalo. Abychom však 

 většího přesvědčení ve věci tak důležité dosáhli , třeba k tomu zevrubnějších zkoušek 

 učiniti. Především musíme si zjednati nádobu, do které bychom vzduchu vydýchaného 

 nachytali. Slouží k lomu známý plynoměr (gasometer) nebo ještě sprostějším spůsobem 

 Vierordtovým láhev větší, jejíž dno se uřízne, krk pak budiž opatřen násadkou s kohoutkem 

 a šroubovitým otvorem, ku kterému delší skleněná nádoba, podobnou násadkou s kohoutkem 

 opatřená, pevně přišroubovati se dá. Prvnější nádoba, jest vlastně plynojem (gasotheke). 

 Druhá pak nádoba rouruvitá . opatřená měřítkem , jmenuje se uhloraěr (anthrakometr). 

 Bylo by zbytečné, jejich užilí obšírně zde udávati. Výsledky jsou beztoho tytéž. 



Udáme zde podrobnější zkoušky o té věci, jež předsevzali Bruimer a Valentin. 

 Užili k tomu následujícího náčiní. 



a jest nádoba skleněná s třemi krky, zajímající asi l'/s litru (půl pinty). V každém 



