b) Jednalo se dále o vypátráni, jakd poníiěrné množství uhličnatky se vylučuje při 

 hlubokém a mělktím dýchání. Již napřed se může soudili, že při hlubokém oddechnuti, 

 kdeito mnoho zovnčjSiho vzduchu do plic vchází , zase většina lakového výdechem vy- 

 chází, a že tedy pomřrné množství uhličnatky menší býti musí ; při krátkém dechu zase 

 \ydává se nejvíce to, co již dříve v plících včzelo a uhlíčnatkou dosti proniknuto bylo. 

 S tímto úsudkem srovnávají se také zkoušky Vierordtovy. 



Obdržeir pH dýchání střední velikosti 4,69% uhličnatky, 

 při dýchání ještě jednou tak hlubokém 4,00'/„ , 



, třikrát tak hlubokém 3,38% , 



„ „ o polovici krateím 5,38"/o - ^ '0''° patrně 



viděti, že při hlubokém dýcháni uhličnalky ubývá, při krátkém přibývá. 



Z těchto zkoušek tedy zřejmé jest, že množství vydychovánim vydané uhliCnalky, 

 jak by se zdálo, není v přímém poméru častosti a hlubokosti dýcháni. Nebo tehdáž by, 

 když za jeden dech, trvající 2,5 sekund (24 dechů za 1 min.), vydáno bylo 16,5 kub. 

 cm. uhličnatky, při dechu trvajícím 5 sekund (12 dechů za 1 min.) oíekávalo by se 

 vydáni 33 kub. cm. uhliénatky, vydáno však jen 20 kub. cm.; a při dechu trvajícím 

 10 sekund, kdežto po přímém poměru mělo vydáno býti uhličnalky 66 kub. cm., vy- 

 dáno jen 28 kub. cm. Což vše ukazuje, že množství vydychované uhličnatky, ne-li 

 docela, aspoii značně k opáCnému poměru se přibližuje. Vysvítá to také z toho, že 

 Oíra déle vzduch v plících se zdržuje, kdežto již za první doby uhličnatkou se nasytil, 

 tím méně později do sebe přijímá, tak že v celku, poměrně k trvání času, totiž s ohle- 

 dem na rychlost dýchání, méně uhličnatky přijato, nežli by se očekávali dalo, kdyby vždy 

 svěžím vzduchem se vyváděla. 



c) V sezení francouzské akademie II. listopadu 1844 uvedl Arago jeden e.vperi- 

 menl Wollaslonův, dovozující, že poslední podíly vzduchu vydychovaného jsou na uhlič- 

 nalku bohatčjší nežli prvnějši. Když se totiž zvolna dýchá na plamínek svíčky, ne- 

 zhasne dřív až na konci výdechu. Ačkoli Vierordlovi podobná zkouška se nepodařila, 

 není o ní předce pochybností při takových autoritách. Ano i lehko jesl každému sama 

 o lom se přesvědčili. Užil jsem k té zkoušce sloupku s dost malým plamínkem. Na 

 svobodném vzduchu, kde kyslíku dostatečně přítoku přáno a uhličnalka příliš se rozplývá 

 a rozřeJuje, zkouška se mně nepodařila , až jsem plamen dlaní nebo papírem ohradil, 

 kdežto pak lehce se podaří. Možná je pak opětně zhasili, načež, když popřestaneš dý- 

 chati, hned se zase rozžíhá. Třebaf při tom hleděli, aby vání výdechu zdola od knotu 

 k plamenu se dalo , by jeho vzduch příliš se nerozhřál. Shora když dýcháš, plamen 

 nikdy nezhasíš. Této okolnosti, ač nevědouce, užívají kejklíři, když hořící svíčku v du- 

 tině oustní déle drží aniž zhasne. 



Zkoušky Vierordtovy hleděly na to, aby se ukázalo množství uhličnalky při oby- 

 čejném celém dýchání v porovnání k dělenému hořejšímu a hlubšímu. Když obyčejné 

 oelé vydalo v střední míře 4,48% uhličnatky , našlo se jí \ první polovici výdechu 

 :i72*/o, v druhé polovici hlubšího výdechu 5,44%. Takové a k dřívějším podobné zkoušky 

 požaduji mnoho cviku, i Irebaf aby mnohonásobně se opakovaly, aby z nich platné střední 

 iwety vydobyli se daly. Jako předběžné cvičení sloužilo by dýchání do niěcliML- vol- 

 í-kého, jenž by po dílech na polovici , na třetinu atd. se naplnil , čímž bychom získali 

 jakousi mim ousubní (subjektivní) našeho dýcháni 



Jiný spůsob těchto zkoušek záležel v tom, íc po piavideliietn \ dechnuli nejprve 



