-218 



Plyn solikový (Chlorgas) a solik vodíkov;ý (ChlorwasserstofTgag) podobně zamezují dý- 

 chání a udušují. Sem laké núleži kostik vudíkový (PhosplionrasserstolT) , brom a jod 

 vodíkový. Výpary čistého fosforu spůsobuji někdy v dílnách hrozné nákazy kostí čelisl- 

 ních. Jiné látky samy sebou jedovaté stávají se ouOinnéjšími, slouíeny jsouce s vodíkem. 

 Sem patří Fluor vodíkový a otrušík vodíkový (Arsenikwasserstoirgas) , byvší příčinou 

 náhlé smrti slovutného chemika Gehlena. Jiných látek výpary škodlivé, ač ponenáhlii 

 oučinkují, jako rtutí, olova. Jsou také v radě organických látek některé v sp&sobě plynu, 

 nebo páry, nebo i kouře. Sem náleží plyn cyanový, výpary jodové, bromové, lihové, 

 všelijakých trestí a prchavých olejů, kamforu, chloroformu, kterýchžto s velikou výhodou 

 se užívá při operacích chirurgických. Pálením pak látek narkotických, opia, tabáku, koky. 

 hašiše a J., ježto zvláště kouřením na činnosti duševní náramně působí, vyjevuji se narii 

 mnohé netušené jejich vlastnosti a poměry k soustavě nervní našeho těla. O hašiši již 

 v těchto listech bylo pojednáno, o jiných též časem svým jednati budeme. 



Theorie dýchání. 

 Poznavše změny, kterým podléhá vzduch almosferní dýcháním, obrátíme se k změ- 

 nám, které se udávají v krvi při dýchání působením vzduchu. Zdálo by se na první 

 pohled nemožné, aby vzduch na krev jakýsi vplyv vyváděl, jsa od ní blánou slizní a 

 blánami cévními docela odloučen. Známo však, že tekutiny a plyny zevnější i vnitřni 

 v organismu vůbec a zvláště ve zvířecím na sebe vespol oučinkují , i skrze blány, kte- 

 rými jsou rozloučeny, což Dutrochet jmény endosmose a exosraose poznamenal. Nejlepší 

 a k našemu předmětu nejpříhodnější důkaz toho se podává měchýřem temnou venosní 

 krví naplněným, který když se navlaží a krátký čas na svobodný vzduch se vystaví, 

 krev za nedlouho v povrchních vrstvách světle červenou se ukazuje. Zavřen-li byl 

 měchýř v uzavřeném prostoru, najde se též cos podobného jako při dýchání, že ve 

 vzduchu kyslíku ubývá a na jeho místo nastupuje uhličnatlia z krve vyloučená. V plících 

 jest krev cévami vláskovitými na velmi velkou plochu rozšířena. Keil velikost povrchu 

 blány slizní v plících udával na 21. 906 čtv. coulů, to jest = 1527 čtv. siř. Málo od 

 toho počtu lišil se Hales, bera na měchýiky plícní 20.000 čtv. coulů, na vzdušnice 1035 

 čtv. stř. ; podobné Liberkuhn přijímaje 1500 čtv. siř. Z novějších podle mého vědění 

 jenom Huschka (Sdmmerings Eingeweidelehre) něco o té věci udává. Přijal počet mC- 

 chýřků plícních na 1700—1800 milionů a povrch jejich na 20.000 čtv. coulů. Zdá se 

 však , že lo jen podle starších udání v Hallerově fysiologii uvedených maně přijato. 

 Taková rozptýlenosl krve oučinkuje dvojnásobným spůsobem; jednou vyvinuje v sobě 

 plyny a páry a lehce je vypouští, pak takové lehce do sebe přijímá. Tím se usnadňuje 

 vzájemná činnost zevnějšího vzduchu a krve plícní. Neméně k tomu pomáhají řásky 

 míhavé, kterými celá tato povrchnost až do nejzazšich měchýřků plícních obsazena jest, 

 které svými neustálými pohyby vždy nové a nové plošky slizem pokryté obnažují a 

 vzduchu do vnitř vnikajícímu přístup otvírají. 



Jak jsme jednali dříve o změnách vzduchu při dýchání s ohledem na počet a 

 velikost dechů, s ohledem na jeho lučebnou povahu a na tlak na něj venku i v plicích 

 vyváděný, tak by nám zde jednali bylo o krvi, v jakém množství koluje v cévách kapil- 

 lamích plícních podle počtu pulsů srdečných v určitém čase a podle množství krve 

 celého těla, pak o lučebných změnách krve v plících, konečně i o tlaku, jakému krev 

 v plících dílem vlasVní jejich pružností, dílem pružnosti vzduchu podrobena jest. 



