300 



snášejí jim společně vevorky, zajíce, jehňala, a clirání je svým neobyčejně huslým 

 a teplým peřím před ostrostí podnebí. 



V letě vyletují supi bradatí až na nejvyíší iedoviŠtě a pilně navštěvují místa, kde 

 se pasou stáda kamzíků, ovcí a koz. V tento řas, kde již mladí s nimi lítají, neváží 

 se tak na blízkost svého hnízda. V zimě, kde vysoké Alpy jsou opuštěny, přinuceni 

 jsou honiti v nižších krajinách horských, do rovin ale nikdy nesestupují. V ten čas 

 ukryjí se kamzíci s větší částí alpských zvírat, která nemají obyčej zimu prospávati, do 

 lesů, kdežto jsou bezpečni před supem, který se musí spokojiti s některou opozdilou 

 liškou, vracející se teprv za svítání do svého doupěte, s pobloudilým zajícem, několika 

 hnědými tetřevy (tetrao rufus, Berghuhn) , vranami a snad nějakou kunou. Tu je do- 

 hání hlad nízko do údolí horských, kde snadno uloví zajíce, psa, kočku neb drobné 

 ptáky. Když se chtějí posadit, voli k tomu vždy balvany skalní jako kondor. Krátké 

 jejich nohy a dlouhá křidla nedovolily by jim tak snadno vzlítnouti z roviny. Na stromy 

 usedají jenom proto, aby ulamovali ratolesti pro své hnízdo. 



Horalové tvrdí, že červená barva má něco velmi vábného pro tyto supy, pročež 

 mají obyčej pokropovati snih volskou krví, aby je přilákali na ránu. Rovněž rádi jdou 

 na pečenou liščinu. V Piemontu líčí na ně pečené kočky anebo mrchu do jámy poně- 

 kud zoužené. Nažraný sup nemůže se snadno odtud do povětří povznésti a bývá klacky 

 utlučen. Podobným spůsobem zabíjejí Indiáni v pohoří Andském kondory. Myslivci 

 s ručnicí přicházejí supy velmi zřídka do rány; spíše se chytí do těžkých, k zpmi při- 

 pevněných želez na lišky. Na zabili neb chycení supů bradatých vysazena jest vždy 

 dobrá cena ; v Grisoiisku jest obyčej, že šfastný lovec po celém sousedstvu chodí se 

 zvířetem sbíral střelné: pasáci dávají mu obyčejně něco vlny z vděčnosti za zahlazení 

 neb lapení nebezpečného škůdce, který jmenovité na jehťiata má obzvláštní chuf, odkud 

 i německý jeho název. 



Nevždycky podaří se odvážnému loupežníku, odnésti šťastně svou kořist. Známe 

 jeden případ, kde sup ve vlaslním svém živlu podlehl v boji se čtvernožcem. U tak 

 nazvané Dračí díry blíž Alpnachu (Unterwalden) lapil sup bradatý lišku a vyletěl s líí 

 do povětří. Lišce ale povedlo se natáhnouti krk, popadnouti svého nepřítele za chřtán 

 a překousnouti mu jej. Sup spadl mrtev na zem, a pan ferina chytrák kulhal se domů, 

 ale sotva kdy zapomněl na povětrnou jízdu. Podobných příkladů je více známo, aniž to 

 byla vždycky liška, která takovým spůsobem nad supem zvítězila. I malé lasice, ha- 

 vrani a káně často v povětří supa udolali. 



Beze všeho důvodu bylo upíráno, že supové bradatí také děti napadají. ZríSm 

 jsou hojní toho příkladové. V Hundvvylu (Appenzell) odnesl odvážný takový loupežník 

 dítě před očima jeho rodičů. V Bernsku odnesl sup tříleté děvče, jménem Anna Znr- 

 buchen, kterou byli rodiče její, jdouce po své práci, s sebou na louku vzali a na zem 

 položili, kdežto dítě brzo usnulo. Podivným a téměř zázračným spůsobem podařilo se 

 rodičům s pomocí jiných lidí vysvobodili děvče z drápů loupežníkových. Dítě bWo je- 

 nom nepalme poškrábáno a od toho případu obdrželo jméno ,,Geier-Anni," které mu 

 zůstalo až do smrti. Příběh tento zapsán jest v kostelní knize Habchernské. Ještě před 

 několika lety žila ta osoba u vysokém sláří. Vůbec jest sotva která krajina alpská, kde 

 by se něco podobného nepřipomínalo, ovšem často s mnohými podivnými přídavky. 



A co by také mělo supa zdržovali od unesení dítěte ? Smělosti má k tomu dost, 

 když se odvažuje i na osamělého myslivce, a sila jeho stačí k odnesení oVce ; bu známe 



