303 



oslrii a ^piťSaló, a to běse vší oblizu. Line a netečně proseděl celu dni na svém bidle, 

 íaslo skríen, s otevřeným zobanem n vypláznutým jazykem. Posadiii-li ho na zem, 

 divní se loužebnf! na bidlo, ale dloulio nemohl se odhodlati aby na ně vylezl, a iiíi- 

 nil-li to koneOně, stalo se lo velmi nemotorné. Někdy mu strčili do zobáku dýmku, 

 kterou držel nepohnutě celé hodiny. Zvuky nižádného spůsobu ncdojimaly jej. Jediné 

 oko jeho jevilo mnoho života ; žádný tvor pozemský nemá krásnějšího a málo klerý se 

 mu v lom vyrovná. A však pozorovali v něm vice divokosti nežli rozumu. Rád pival 

 vodu a mléko. Jsa od vši trápen rád se dával namazávati olejem a zdál se vděčně 

 uznávati lakovou službu. — Druhý sup se rozstonal a v nemoci své vzdychal čaito 

 právě jiko člověk; ošetiřovnii dával se rád. Když mu křidla počala zemdlívati, skrčil 

 se na bidlo až skoro na břicho, polom slítnul na zem, položil se na stranu, dal se do 

 vzdychání a s úplnou odevzdaností vypustil tak tiše ducha jako člověk. 



Jiní supové byli v zajetí čilejší, hltavější a divočejší. Rozumí se, že obmezený 

 spůsob živobytí promění přirozenost často až k nepoznání, i byla by pošetilost, z po- 

 ^ahy polonimorného zajatého zvířete chtít soudit na povahu supa jsoucího na svobodě, 

 jehož smělost a síla dobře jsou povědomý horalům alpským. 



Sahara. 



Zeměpisný nástin. 



Od Dr. Jana Palackého. 



Co d(tě kreslival jsem velmi rád mapy. Nebylo mi podobné rozkoše nežli dělat 

 sto čárek na vše strany pro nebelyčné pohoří, hodně klikatou čáru za řeku, černou 

 skvrnu za velké měsio a korouhvičku za universitu. 



Nejmilejší byla mi ze všech krajin Sahara. Jaká to milovaná zem ! žádné řeky 

 a hory, ani jezera (která se mi iia kanky proměfiovala), ale několik kruhfl pro oase 

 a ta krásná jmcna : Fikwik, Tafilelt ald. Slaffáže mi též hlavu nelámala — na holém 

 písku běhala sajha, za ní lev a toho honil nahý, hnědý Arab na koni se zeleným tur- 

 banein a dlouhým kopím — do oásí sázel jsem datlové palmy, oranže a všecko ovoce, 

 co jsem byl viděl u Chlumeckého, a v tom se pásl velbloud ! 



Takové jsou dosud — více méně — obrazy velkého obecenstva o krajině té 

 dťsetkát větši nežli celá říše Rakouská. Krajina ta měla zvláštní neštěstí. Ani Římané, 

 tím méně jiný dřevní národ nezabírali se kdy hluboko do ni — zůstala jim vždy po- 

 hádkou a strašidlem. Arabové ji lépe znali, ale ze spisů jejich naučí se každý čeho nepo- 

 třťbuje — jména i zase jména. Portugalci znali západní pobřeží Sahary v patnáctém 

 století lépe, ale známosti s\ých neodkryli nikdy světu. Jen někteří plavci všech národů, 

 vyvrženi ze stroskolané lodi na západní břehy — Saugnier, Brisson, Rilcy, Cochelel 

 a j. podali v minulém století zprávy o lom, jak se jim špatně vedlo, jaký měli hlad atil. 

 První cestovatelé vědečtí na počátku tohoto století: Browne, Hornemann, Clapperton a j. 

 viděli jen východní čá.^l a jednu cestu skrz Saharu — z Fezanu k Čadu, a potvrdili 

 panující nepravé domnění. Tuzemcům a Caillié-ovi nedávalo se ranohy viry, když něco 

 jiného svědčili. 



Nejprv odkryla část pravdy francouzská vědecká kommisse k vypátrání Alžírská. 

 Byf i neměla jiné zásluhy, lé jí upřiii nelze, že Daumas a Carclte celé dosavadní před- 



