307 



lutea, v pisku z kořenů jinjcli bylin jako žlutý klas kukuřice vynikající, jako naze zá- 

 razy (Orobiiiiclic) a podbilek (Lallirea). Arabcivó ji jedí a léž jí barví, lak že Jacquot 

 schválil ji k sazeni v poušti místo bramborů zde se nedařících. 



Podle toho míiže si každý zvěř těchto krajin sám představili. Na těch spoře roztrou- 

 šených, nízkých, dřevnatých a solnatých bylinkách, které nikdy drn ani trávník netvoří 

 (ani ve slinu stromu, neb i ten zde před větrem nechrání), nemůže se mnoho hostů uživiti ; 

 velcí byiinožrouti a dravci je stihající jsou rovněž vyloučeni. Jak by mohl n. př. lev 

 se udrželi v krajině, která má jen slanou, jemu nezdravou vodu, žádné houšti, v němž 

 by mohl ukrytý číhat, a kde by musel umřít hladem neb žízni? 



Mnohý snad poukáže na jižní Afriku. Zde známe neobsáhlou rovinu Karů, v letě 

 vyprahlou co nejtvrdčí cihla, jen po dešti zelenající se leckdes cibulovitými, peslrn- 

 kvčlými bylinami, neb šedivou tučnými aloemi a mesembryanthemy, crassulaceami aid., 

 bezlesou, s řídkými potoky a močály, k nimž na mnoho mil se někdy všickni živi tvo- 

 rové shánějí k nočnímu boji na život neb smrt o několik krůpěji vlhkého bahna, A přec 

 žije na nich přes 30 druhů bylinožroutfl, a mezi nimi největší na světě : hroch, slon, 

 nosorožec v nesčíslných stádech, ba často lze 100.000 sajeh najednou uzříti, a celí ná- 

 rodové živí se tu honbou, a lvů a dravců jest více než kdekoliv jinde na světě. 



Pravda, ale nesmíme zapomenout na činnost člověka, ne nadarmo slovouciho 

 pánem přírody. V jižní Africe nebylo dosud orby; neb kam ta přišla, vyhynuly i hned 

 všecky větší druhy divokých ssavců. Do osady Mysu Dobré Naděje kladou sice ještě 

 všecky zeměpisné spisy lvy, slony, nosorožce, žirafy, buvoly atd., ale ti žiji více již 

 jen na posvátném papíru německých školních ki ih. Poslední slonové byli tam r. 1851 

 v jednom lese viděni (dle Flemminga), ostatní zcela vyhynuli a již i sajhy a menší 

 ssavci řidnou. Jako v Aecku, Americe atd. počíná člověk vždy své panování nad 

 zemi vyhubením větších svých soků a zkrocením menších. Tak nelze již v nejbližším 

 okolí Alžíru více honit než křepelky a sluky, jako okolo Massilie , kdežto první honby 

 Francouzů jim lvů a divokých káni více ukázaly, nežli si sami přáli — lak udal pan 

 Duval počet Ivů v minulém roce po celém Alžírsku se ještě nacházejících asi na 40; 

 a kam se poděli slonové Berberska, o nichž Plinius mluvil Všecka úrodnější místa, 

 všecku vodu opanoval v Sahaře čiověk a zahání neb usnircuje všecku zvěř, již sobě 

 nemůže podmanit. Od mnohých sloletí známe celé národy obmey.ené na některé dat- 

 lovníky a pole tak velká co zahrady u nás. Neustálým pasením a sbíráním keřů sa- 

 modéřných na hnůj a palivo zchudlo celé okolí oási, ježto by jinak blahotvornou rukou 

 přírody přece se pomalu odívalo rouchem bylinným, jako evropské stepi. 



Největší zvíře v Sahaře je led velbloud, jenž toliko zkrocen se zde nachází, lak 

 že lze pochybovati, nepřišel-li z Arábie a Asie vůbec, jelikož slarší zprávy o něm zde 

 mlčí, kdybychom neznali neouplnosl pramenů našich dějepisných o lom, co není válka 

 neb genealogie. Nevyskytuje se ale v celé Sahaře, nebof nesnáší hornatou a tuze skal- 

 natou půdu, kde měkká noha jeho se ihned odře. Tyto „lodi pouště" (rovnající se 

 ostatním lodím i lim. že se smolou z kolokvinl kalfatrují) podobají se co do své přimě- 

 řenosti zdejším potřebám k datlovníku, a Arab má i legendu, že když Pán Bůh z kusu 

 hlíny udělal Adama, něco mu zbylo, z něhož udělal šest novorozenci nejpotřebnějších 

 věcí, mezi nimiž i velblouda a datlovník. Snášejíf oni hlad a žízeň za kolik dní, teplo 

 50* C. a mráz (jen ne déšf), solnatou vodu a nejsušší povětří, živí se trním a solnatými 

 alkalickými bylinami, kterých se žádné z ostatních zvířat nedotýká, ba z pecek datli 



