326 



Skainenělé zbytky zahynulého tvorstva, ve vrstvách těchto pohrbeného, ukazují 

 nám prvotiny ústrojného života na zemi vůbec. Porovnáme-li tvorstvo loto s nyněj- 

 ším, musíme se obdivovati chudobě jeho. Ani jediné zvíře, ani jedna rostlina ze suché 

 země není v tom útvaru známa ; všechno ústrojenstvo obmezovalo se pouze na more, 

 a sice jak se zdá na moře ne příliš hluboké. Podle povahy hornin a skamenílin dá 

 se v něm rozeznati tvorstvo pobřežní a tvorstvo hlubšího moře, jakož i rozličné lokální 

 Fauny, které sice podobný ráz uiěly, ale ve mnohých zvláštnostech předce od sebe se 

 uchylovaly. Rozličné Fauny tyto ukazují patrně na to, že rozšiřování ústrojenců vy- 

 cházelo od jistých středů, z nichž každý souhlasně s okolnostmi svými zvláštním rázem 

 se vyznamenával. 



V jistém ohledu jest tedy jediná Fauna silurská na celé zemi, má ale jednou ráz 

 český, pak ruský, skandinávský, anglický, severoamerický atd. Jak podotknuto, jest 

 rozmanitost silurského tvorstva všude velmi malá. Z rostlin objevují se jenom mořské 

 chaluhy a mořské houby ; z paprskovitých zvířat polypi a ostnokožci, a tyto jen v nej- 

 nižších svých tvarech, co mořské lilijice a mořské hvězdy. Mezi měkkýši převládají 

 mlži čili mušle, a z těch zase nižší tvar jejich, mlži ramenonozí. Hlavonožci zastou- 

 peni jsou též jen nižšími tvary svými, Nautiloidy ; členovci pak vyskytují se zde v pa- 

 mátném řádu trilobitů, obmezeném jen na staré palaeozoické útvary. Tak se jeví všude 

 jen počátek, a celé skupeniny tvorů jsou zastoupeny jenom lakovými tvary, jaké na 

 zárodkový stav nynějších ústrojenců ukazuji. — 



O krvi. 



Sepsal Dr. Gregor. 



Krev jmenujeme tekutinu těla zvířecího, jenž ve vlastních cévách uzavřena ve- 

 škeré látky, k tvoření a utvrzování těla zvířecího potřebné, v sobě chová. V krvi nalézá 

 se stavivo, z něhož tělo zvířecí zbudováno jest, z něhož hotový již a v sobě uzavřený 

 organismus ustavičně se obnovuje , občerstvuje, udržuje. Krev jest zásobárna, z níž 

 každý ústroj těla zvířecího potřebné látky čerpá, jimiž spotřebované částky vynahrazuje. 

 Krev jest tedy nejdůležitější tekutina těla zvířecího. 



Již v dobách nejstarších poznali veledůležitost krve a slušně ji ocenili. Nalézá- 

 me v písmě svatém mnoho míst na důležitost krve poukazujících, jako u př. „Člověk 

 každý z domu Izraelova a z příchozích, jestliže jísti bude 'krev, zatvrdím tvář svou proti 

 duši jeho, nebo duše těla ve krvi jest. . . . Protož jsem řekl synům Izraelským : Vše- 

 liká duše z vás nebude jísti krve. . . Člověk kterýžkoli, jestliže by lovem a čižbou ulo- 

 vil zvíře neb ptáka, af vycedí krev jeho a zasype prstí, nebot duše všelikého těla ve 

 krvi jest. . .« (lU. kniha Mojž.' 17. kapit. 10— i3 v.). „Toho toliko vystříhej se, abys 

 krev nejedl, nebo krev jejich za duši jest : a protož nemáš jísti duše s masem ; ale na 

 zem vyleješ jako vodu." (V. kniha Mojž. 12. kap. 23 v.) I národové pohanští považovali 

 krev za posvátnou, bohům zasvěcenou, přelévání krve se vždy štítili a jen co obět bo- 

 hům nejmilejší na obětnicích ji vylévali. Obraznost básnická spatřovala v krvi vždy pra- 

 men života a odvracovala se s hrůzou od krve prolité. Nejstarší filosofové a přírodo- 

 zpytci měli rozličná mínění o krvi, o důležitosti její ale všichni se srovnávali ; svedlo by 



