889 



vcnnsiii rozeznává se krev vralnico (Pforlader) 1. j. hlavni žily krev do jater vodici od 

 Krvo jiných žil, n. p. hrdelnic (Drossclader), jenž krev z hlavy odvádějí. 



Krev arleriosní, lo jest v arleriich čili tepnách obsažená, tedy krev zo srdce do 

 celého těla Lužici, rozeznává se od krve venusní v žilách čili vénách k srdci nazpůl 

 se vracející hlavnč: 1) svěllejši a jasnější barvou, 2) větším teplem, 3) raenší potažnou 

 váhou, 4) větším množstvím vody, 5) větším množstvím vlákniny, G) menším množstvím 

 luků a 7) větším množstvím kyslíku a menším kyseliny uhličitě. 



Rozdíl v barvě krve arleriosní a venosní nalézá se nejen u lidi alo u všech 

 páteřnalců viibec. Nejsvětlejší jest arleriosní krev psi a ptačí, méně světlá krev zvířat 

 přežvyknjících. U ryb, jichžto krev venosní a arleriosní v srdci již se smíchá, viděli 

 světlou barvu kr\e arleriosní pouze v žábrách. Vysvětleni příčiny tohoto rozdílu 

 v barvě krevní ponecháme si na jinou dobu, už o oběhu krve tělem zvířecím mluviti 

 budeme. Též zde opomineme vytknutí rozdílů mezi krvi vrátnice a krvi žil jiných, dou- 

 fajíce že se nám snad někdy příležitost vyskytne, o jálrách a jich činnosti zvláště jednati, 

 kdežto bychom rozdíly tyto opakovali museli ; toliko zde podotknuto budiž, že krev 

 vralnični méně vlákniny, více tuku, více červeniny a železa a více volných alkalií 

 v sobě obsahuje, nežli krev ostatních žil- 



Poznavše mikroskopickou a lučební skladbu krve a jednotlivé její částky, . po- 

 tkáváme se s otázkou, proč vlastně krev taklo složena jest, a jaký význam jednotlivé 

 její látky v poměru k tělu ostatnímu mají, jaké místo zaujímají v dílležité úloze krve 

 vůbec ? Zodpovídání otázky léto požadovalo by však více místa nežli nám tuto vymě- 

 řeno, a dá se lépe a snadněji ve zvláštním článku spraciivati. 



Pavotik. 



Nástin zootoniicko-j>ríro(lopisný. 

 Sepsal Jaroslav Šafařík. 



Bydleli jsme v letním bytu a jen zřídka domů se podívali, přijdeme po několika 

 nedělích, a kouty stěn zaneseny a zatemněny jsou přízi pilného pavouka domácího ; 

 avšak zlá ho čeká odměna, nemine mnoho času a není místečka, kde by práci jeho ne- 

 zastihl smeták ; afsi prchá jak chce, nemilosrdně bývá utepán. V zahradách p;ik, když 

 se procházejíce vejdeme v loubi, nemile nás zašimraji pavučiny, a jich obyvatel rychle 

 ubírá se k zemi ; na svobodě aspoň svého života jist jest. Za letníiio zas poledne se- 

 dime-li v chládku, probudí pozornost naši na blizku úsilné frčení, nehledáme dlouho 

 i spatříme vytylého křižáka, an strojí mouchu masařku, menšího vosa neb brouka v hustě 

 lkaný rubáš, nesmírně rychle je obraceje, až nám chudákii líto jest; rozezlíme se na 

 ukrutníka, dost slabé klepnuli shodí ho na zem a konec výpadtini jeho. 



Vůbec nespravedlivě nakládáme s pavoukem, neb i on má velikou úlohu v při- 

 rqdě, a však nejen lim že ho hubíme, ale i lim, že se ho zbylečně štítíme a příliš málo 

 si ho všimiinie, an mimo zpytatele málokteří lidé svou nechuf k němu přemáhají. Na- 

 opak nejsou řídké zprávy zvláště o včznech, že samotu svou hleděli si ulehčili a čas 

 nesmírně dl.iuhý zkrátiti ochočivše nenáviděného jindy pavouka tak, že tento na zavo- 

 lanou přicházel a nmšky podiivané odnášel. Avšak i jinače zkoušky dělány s ocliočo- 

 váníni jich, a ty docela dobře vypadly, neb pavouk, ačkoli převeliký samotář, předce 

 není všem citům odcizen, i známo, že na zvuk harfy neb forlopiana ze skrýše své 



