344 



Látka pavučin v tom okamžení, kde z bradavek četnými otvory vychází, je lep- 

 kavá a táiine se, na povětří pak tuhne a usychá. Pro pavouky jest to veliká výhoda, 

 že at se nacházejí kdekoli, vždy nitku ze sebe soukají, tak že n. p. nikdy prudce 

 spadnouti nemohou, nýbiž všude se spouštějí, jak to vidíme, když v nějaké výši přízi 

 jim potrháme. 



Příze našich pavouků jest jemná a jednobarvá ; pavouci velikáni krajin cizopás- 

 mých mají lak silnou, že malí ptáci ji nemohou hned přetrhnouti a že i lidskému prstu 

 značný odpor klade. Též se nachází v Americe druh jeden, který z červených, žlu- 

 tých a černých nitek velmi ozdobnou sif dělá. 



Co mimo to pavouka domácího vyznamenává, jest jeho 8 očí, stojících ve dvou 

 radách za sebou ; za dne jsou barvy bledohnědé, večer pak a potmě se lesknou, a též 

 v líhu podrií lesk téměř diamantový ; vůbec zdá se pawuk v noci lépe viděti, kde je 

 též čilejší, jako všichni jeho příbuzní, mezi něž patří štírové čili škorpioni, kteří jsou 

 nemilí noční hosté v krajinách horkých. 



Co se poměru pavouka domácího k nám týče, jest taktéž prorokem povětrnosti 

 a dá se ochočiti, což o křižáku známo není. Jmenovitě velikou zimu ohlašuje tím, 

 že nepokojně semolani běhaje o tkaninu s jinými se potýká, aneb sám vícerou přízi 

 počne, neb též přes noc novou si udělá. Tato zkušenost prý jednou přispěla k dosa- 

 ženi znamenitého výsledku vojenského, a sice tímto spůsobem : V revolucí francouzské, 

 když Francouzsko s Hollandskem válku vedlo, seděl v Hollandu u vězení zajatý vy- 

 soký francouzský důstojník Quatreměre Disjouval, i krátil si chvíli pozorováním pa- 

 vouků v žaláři svém. Při prvním rázném útoku Francouzů HollanJané vytažením sta- 

 videl u velikých hrázi svých zem potopili, by nepřítele od dalšího postupování zdrželi, 

 i chystal se tento v skutku již nazpět, an Quatremére ze žaláře svého potají veliteli 

 francouzskému vzkázal, že mu pavouci jeho tužší zimu zvěstuji, která též v skutku na- 

 stoupila, načež Francouzové po ledě do Amsterodamu se dostali. 



Zajisté každý z laskavých čtenářů všimnul si na zahradách neb po zdech neoby- 

 čejného dlouhonoháčc, který v obecném mínění též za pavouka platí ; jest to pavouk 

 nohatý (Phalangium opilio), a nepatří k vlastním pavoukům, nýbrž stojí trochu níže, liší 

 se makadly nitkovými a tím že dýchá vzdušnicemi ; velice nápadným ho činí náramné, 

 až půl druhého palce dlouhé nohy, které sedí na těle kulatém velikosti hrachu, a každá 

 noha, jsouc utržena, velmi dlouho ještě se pohybuje. Ve dne obyčejně sedí, v noci 

 běhá a živí se malým hmyzem, je-li jich více pohromadě zavřeno, usmrcujc a výssává 

 silnější slabšího. 



V četném řádu pavouků vlastních nalézá se ještě několik velmi zajímavých a více 

 méně proslulých rodů, co se toho posledního dotýčc, zajisté jest nejznámější tarantule 

 (Lycosa taranlula), domovem v jižní Itálii a též u břehů Volhy, kde se jí Kalmyci 

 velmi strachují. Jest až půldruhého palce dlouhá, dole červená, nahoře s trojhra- 

 nými černými skvrnami, a byla dříve předmětem hojných bajek, nyní však se 

 ví, že sice silně a bolestně uštkne, avšak bez zlých následků ; dá se též ochočiti, tak 

 že na zavolání přijde a krmiti se dá. Přízi nedělá žádnou, nýbrž žije v skrýších a svo- 

 bodně loví. 



Pro udatnost a sílu uvádíme zde ještě nevelikého pavouka sklepního (Segestria 

 se.xoculata). Máf on jenom 6 očí, je temnošedý a velmi chlupatý. Živobytí má mnohem 

 tužší než jiní pavouci, u kterých malé ublíženi, vytržení nohy postačuje k usmrceni ; 



