349 



slunce, musíme si jinak počínali. Dáme sklenici studenou \odou naplněnou na slunce, a 

 ze slupne zahřilí vudy poznáme zahřívací sílu slunce. Pan Pouillel shledal prostředkem 

 toho přístroje, jejž nazval pyrheliomeler, zahřívací sílu slunce lak mocnou býti, že by 

 v béhu jediného roku dovedla rozpustiti vrstvu ledu. která by pokrývala zem na 31 

 metrů llou^rky. 



Dále jest ku pravému použití teploměru následující pozoru hodno. Země nepo- 

 držuje teplo od slunce obdržené, nýbrž sálá je nazpět do prostorů nebeských i s vlast- 

 ním svým teplem ; a loto od země vystupující teplo seslabuje se, an pnichází povětřím, 

 stejným spfisobcm jako teplo od slunce vycházející. Není těžko pochopiti, že za dne 

 země více tepla obdrží nežli vydá ; v noci zas naopak více vydá než dostane. Že tomu 

 lak, vyplývá ze zkoušky, již ponejprv učinil přírodozpylec Wells. On v noci hvězdo- 

 jasné postavil dva docela stejné teploměry do trávy palouku na povětří, jeden pod šat 

 na ětyrech kolech roztažený, druhý docela nepřikrytý. Nepřikrytý teploměr sálal teplo 

 své k nebi, přikrytý podržel své teplo a ukazoval teplotu vzduchu, jímž byl obklopen. 

 Může a musí so tedy v meteorologii teploměru trojím spAsobem používati. Chtíce zvě- 

 dčli teplotu vzduchu musíme jej postaviti do stínu nebo pod nějaký krov ; k ustanovení, 

 mnoho-li země tepla ze sebe sálá, musíme jej bez přikrytí vydati na íiré povětří; 

 k měření přímého působení slunečních paprsků musíme jej ponořiti do sklenice vodou 

 naplněné a na slunce postavené. 



Kromě tepla působí v povětří také elektriěnost, často temně, vždy podivně, časem 

 hrozně. Nepoznána v podstatě své, při vypařování se vody, při všech pochodech v rost- 

 linném životě a vůbec při všech fysických pohybech zeměkoule se vyvinujíc, rozšiřuje 

 se v povětří, prozrazujíc však přítomnost svou jenom na nejoutlejších elektrometrech. 

 Druhdy však nahromaduje se tak silně v po\ětří, že přítomnost svou jeví ve spůsobě 

 chomáčů svěllových na temenech budov, na kordech neb bodácích vojáků anebo na 

 vrcholích lodních stěžůů. Jest to tak nazvaný svato-Elmský oheň. V krajinách sever- 

 nch svítí c(i se\erní světlo. Volta jí přičítal utvořování krup. Že spůsobuje bouře se 

 všemi výjevy jejich, jest známo. Úplné známostí úkolu, vykázaného na světě električ- 

 nosti, nemáme ještě. Meteorologové musejí jej tpprva vyzpytovati prostředkem elek- 

 trometrů, jaké jim k službě jsou. Mohou k tomu konci pouštěti kovové draky; mohou 

 vystřelovati do oblaků šípy, vodícím řetězem se zemí spojené ; anebo pokračovati ve 

 zkouškách Richmannových s isolovanými hromobrany, k čemuž nově nastalá potřeba 

 pohádá, totiž chránění elektrických telegrafů od záhubných účinků blesku. 



Náhodou prý nalezl za starodávna jeden pastýř kámen, jenž přitahuje železo. 

 Později shledalo se, že johla z této hmoty minerální má dva sobě protivné účinlivé 

 póly, a zavěšena v svém těžíku vždy stejný směr přijímá, totiž od jihu k severu. Z této 

 jehly stal se kompas. Když Kolumbus plavil se mořem Atlantickým, znamenal, že střelka 

 magnetická nezůstává neproměnná ve svém směru. Ve prospěch plavby zřízeny jsou 

 s velikou zevrubností magnetické přístroje, s nimiž všude na povrchu zemském činěny 

 zkoušky. Brzo ukázalo se, že země sama jest magnet, který má své dva póly; a ve 

 směru magnetické střelky pozorovány jsou denní, ruční a stoletní úchylky. V čas vy- 

 nalezení kompasu myslilo se, že magnetová střelka ukazuje přímo k severu. Brzo však 

 bylo uznáno, že to jest omyl. Roku 1580 uchylovala se v Paříži o 12''^" k východu, 

 této východní úchylky ale stále ubývalo. Roku 1663 ukazovala jehla přímo k severu, 

 na to pak začala se uchylovati k západu, léto úchylky přibývalo st.le, a od r. 1805 



