351 



jej pHOitaji úAinku blesku- S druhé slraiiy nacházeji se na rovinách slezských anebo na 

 písčiníich epytských hluboko v zemi troubovilé kameny, povstalé slitím se částek pády 

 — lak nazvané hromové kamimy, jejichž původ přiíilá obecný lid blesku. Že tento 

 výklad jest pravý, dokazuje následující událost. Pan Hagen v Královci viděl z okna, 

 kterak blesk udcHl do břízy; i dal bez odkladu kopati na lom míslé, a ejhle, nalezen 

 jeSlé teplý hromový kámen. Jiná sem náležející událosl jest lato: Roku i790 utekl se 

 v parku Aglerfordském jistý sedlák před bouřkou pod strom ; udeřil blesk a zabil jej, 

 po néjakém pak Čase nalezena je^t mrtvola jfítč opřena na železnou hůl, a na konci 

 hole — hromový kámen. Z těch příkladů jest palrno, že musí předejíti mnoho pozo- 

 rování činěných od rozličných osob , nežli lze dáti uspokojující vysvětlení meteorolo- 

 gických úkazů. Nejpatrněji ale ukazuje se potřeba, aby se mnoho pozorovatelů spojilo, 

 kde se jedná o předmět meteorologické statiky zeměkoule, u př. o teplotu vzduchu a 

 jeho rozdělení na povrchu zemském. 



Teplota vzduchu jeví se během dne ; obyčejně bývá nejnižší při slunce východu, 

 vystupuje až do druhé hodiny odpolední, a pak jí zase pomalu ubývá až do slunce 

 západu. Tenlo pravidelný pochod ale bývá rušen jakosti nebe a střídáním se směru 

 větru. Teplota některého dne určí se tím spůsobem, že se vezme průměr teplot pozo- 

 rovaných v jednotlivých hodinách ; přijímá se, že celkový účinek byl by týž, kdyby po 

 celý den neproměnně byla panovala teplota průměrná. Střední teplotu roku obdržíme, 

 když vezmeme průměrné číslo oněch čísel, jaká udávají teploty 365 dnů. Tím spůsobem 

 shrnujeme množství jednotlivých udání teploty v jediné číslo, a poznáváme prostřední 

 teplotu některého místa , skrytou čelnými poruchy. Z takto nalezených středních teplot 

 dají se pak odvésti zákony, dle kterých teplo po zemi jest rozděleno. Jsou-li léta po 

 sobě následující nestejná, co do vydatnosti nebo ncúrodnosti půdy, co do množství deště 

 anebo suchoty, pak jest dvojí možné, bud dají se tyto nestejnosti vysvětliti z nestejné 

 hojnosti tepla, již země v jednotlivých rocích obdržela; anebo jest střední teplota ve 

 všech lelech řlejná; a jenom spůsob, jakým jest rozdělena na jednotlivá počasí, činí 

 v rozličných letech rozdíl. Poněvadž jediná zkušenost může v lom rozhodnouti , co 

 z tohoto obého pravé jest, musela k tomu konci činěna býti mnoholetá pozorování na 

 místech přerozličných. Výsledek toho jest jednoduchý a všeobecný zákon, že střední 

 teplota každého místa na zemi jest neproměnitelná. 



Jest pochopitelné, že teploty na povrchu zemském musí od rovníka k točnám 

 postupně ubývali ; i bylo ledy přirozené domnění, že střední teplota rozličných zemí 

 závisí jediné na stupních zeměpisní šířky. A vsak pozorování brzo ukázala, že rozděleni 

 teplot po zemi nikterak neřídí se dle tak jednoduchého zákona. Shledáme, že města 

 stejně vzdálená od rovníka mají velmi nestejné střední teploty. Humboldt měl šťastnou 

 myšlénku, všecka místa stejných středních teplot spojiti na mapě liniemi — isothermanii. 

 Tyto linie velice uchylují se od zeměpisních rovnoběžníků a jsou mnohonásobně zkřiveny. 

 Ona isotherma, u. p., jejížto střední teplota jest 10", leží podíl západního pomoří ame- 

 rického v 46* severní šířky, odtud řeže pevninu šikmo až k Novému Yorku, kdežto se 

 dotýká 42° severní šířky. Přiblížilaf se zde znamenitě k rovníku, z čehož vysvítá, že východní 

 pomoří Ameriky chladnější jest nežli západní. V oceánu bére lato čára opět směr severní, 

 i dotýká se Dublína pod 53", z čehož následuje, že Anglicko má teplejší podnebí nežli 

 severní Ameri!va pod stejnou š řkou. Táhnouc se přes Evropu kloní se lato linie opět 

 k jihu a dotýká se Sebastopole pod 44". Viděti z toho, že pevniny jsou chladnější nežli ostrovy. 



