S63 



by následovalo, jaké látky chemičku s vodními parami pospolu z rostliny uprchají. Však 

 jest znónio, jak důležitá pro lysiolopii jest nauka o výparech (Iransspiraci) zvíral. 



Naskytuje se sanioděk otázka, jaká to sila jest, kteráž vodu, kořeny vssátou do 

 listův vzhíiru vodí. Bylo před časy doninéní rozši-cno, jakoby cévy ve kmenu as takový 

 měly výkon, jako cévky kapillarni, jakoby tedy voda svým lnutím ku sténám cévním stej- 

 ným spiisobcm vystoupala , jako jiná tekutina ke sklu lnoucí v tenké cévě vystoupá, 

 když jedun její konec do tekutiny potopíme. Avšak tomu náhledu fysikálni zákony 

 odporuji; piipomefíme si jenom, že největší díl stromů vyšší jest nad 30 střevíců, 

 nad lakovou to výšku , do které kapillarni síla nemiiže nikterak sloupec vodní vyzdvih- 

 nouti ; nebof této sile působí odporné líže vyzdvihování tekutiny, i v tom okamžiku, 

 když kapillarni síla v líži vyzdviženého sloupce zarovná se stala, přestane tekutina vy- 

 stoupali, obyčejně tento okamžik nastává již, když tekulina v cévě do výše několika 

 palcův vystoupila. Ona domněnka mohla ostatně jenom platnost míli v dnbě, ve kteréž 

 se ještě nevědělo, že cévy v rostlině vůbec žádnou šfávu nevodí, nýbrž že zvláštní 

 směsí plynův, z okolních buněk vylučovaných, naplněny jsou. Víme již, že pohybování 

 míz toliko ve tkaninách bunečních, nepochybně s největší mocí v soustavě kambialní, se 

 děje. Potřebujeme toliko šťavnatou lodyhu příčně přeříznouti, a uvidíme, že tekutina 

 nejprve z bodův vyniká, v nichžto kambium cévních svazkův přeříznuto jesl, načež teprv 

 okolní buňky se zvlhají. Že tekutiny z buněk přeříznuté části rostlinné vytékají, lo 

 svědčí, že se v nich v jakémsi napnutí nacházejí; což velmi dobře s novějším náhledem 

 o příčině pohybování šfáv rostlinných se shoduje, za kteroužto endosmosi (čili dilTusí) 

 považují. Tímto slovem se míní pochod následující. Oddělíme-li rozpuštěninu hustčjíí, 

 u pi-. solní neb cukru, skrze přepážku od tekutiny méně husté, u př. vody, aneb méně 

 hustého rozpuštěni gummy neb cukru anebo solí, ludíž obě tekutiny navzdor stěně se 

 promíší ; dějuf se skrze stěny dvoje prouděni, totižto tekutiny hustší do rídčejší a na- 

 opak, a to lak dlouho, až na obou stranách odlučující přepážky stejné smíšeniny se na- 

 leznou. Jednotlivé buňky rostlinné však jsou všestranně uzavřené mčchýřky, utvořené 

 z látky (cellulosij vodě a rozličným rozpušlěninám proniknutelné, a naplněné lekutou 

 šťávou. Pomysleme si, že tato šťáva ve dvou přiléhajících buňkách různou houštku má, 

 i nastane proměna těchto šťáv skrze stěny buněční, leč pohybování tím vzbuzené ne- 

 obmczí se toliko na obě ly buňky, nýbrž od buňky k buňce celou rostlinou se rozvede ; 

 předce však by nastala doba, ve kteréž by ve všech buňkách stejná smíšenina šťávy se 

 nacházela, a potom by pohybováni šťáv utuhnouti musilo. To však v rostlině živoucí 

 nikdy státi se nemůže, poněvadž vypařování v buňkách povrchních šťávě buněk ostatních 

 ustavičně vodu ujímá, čímžto obsah jejich pořade houstne a takto vůkol položeným 

 buňkám popud dán jest, by svůj řidčejší obsah se šťávou oněch směšovaly. Predsta- 

 vime-lí si tedy, že svrchní části rostliny pořade vypařují, kdežto zpodní části stále 

 vodu vnímají, porozumíme z předeslaného, že v tom jesl příčina, kteráž ustavičné pohy- 

 bování šťávy zdola vzhůru vydržuje. Takto poznáme ve vypařováni pohybující sílu 

 v rostlinách, aspoň těch, které své kořeny v zemi, své listy ve vzduchu rozkládají. 

 V rostlinách , zcela pod vodou rostoucích musí pohybující síla ovšem docela jinaká 

 byli; nutno jest přijmouti, že jesl lo sama rozličná dilTusi v rozličných částkách rost- 

 linných. Jelikož pak ve vodě, kterouž rostliny z vody přijímají, obsaženy jsou roz- 

 puštěné ony části solí a plynův, které rostlině za potravu slouží, snadno jest uznati, 

 že vypařování jest spolu půvoilem vyživení. Uvažujíce též , že s párou vodní 



24* 



