11 



obinezené hřbety považovali, nýbrž představuji takřka velmi jemné vliiilé čáry, které 

 lim so znáči, že pro svou vyvýšenost, stojíme-li mezi dvOma, výhlídku a obzor obmezují. 



Nápadnéji padá však do oka iiékoiik křomcnných liibelů, které z mftkdi břidliřné 

 půdy osti-e vystupují, a ve smi^ru od západního jihozápadu k východnímu severovýchodu 

 |io obou stranách střední vysotMny, ku které podotknuté éáry sméřuji, se táhnou. Pro- 

 sti-(,'d»i výška tčchlo hřbetů niéni se sice fasto, a souvislost jejich přetrhuje se zdánlivě 

 vlnitými prohyby uvedených vyvýšených íar, nicméné dají se stále dle svých příkřej- 

 ších boků a dle slřechovité podoby, jak na severozápadní straní; vysoéiny od Myškovie 

 pi-es Novou Libeň, Ořechovku, Košíře, Chrašfiiny až na Plešivec u Berouna, a na jiho- 

 výc odni s:raně střední vysoCiny od DubOe přes Hostivař, Kunratice, Komořany až k vy- 

 MiKéniu li sniniu hřbetu stopovati , který mezi Vltavou a Berounkou k Mnišku se 

 táhne. Význaéný přiklad takových hřbetů poskytuje v nejliližfiin okolí Pražském dlouhý 

 ostrý hřbet Žižkova, jehož nejvyšší bod 141'31 sáhů dosahuje. 



Podotknul jsem nahoře, že řelné vyvýšené fáry papiskovilě k společnému středu 

 směřují, a tento střed jest okoH Slivence, Cliolče a Karlštejna, kterážto místa vesměs 

 v dlouhé ose svrchního vápenného oddílu útvaru silurského , čili v Barrandocých pá- 

 smech E, F, G, il na vápenné vysočině leží '). Větši díl vysočiny dříve vyložené a 

 oněmi vyvýšenými čarami a křemennýTni hřbety prostoupené skládá se z rozličných 

 břidlic, drobového a křemenného kami>ní, a patři k zpodniniu oddíln útvaru silurského, 

 jenž od svrchního neširokým pásmem zelenokamenných hornin (Krupná 14'2'64, Svatojanský 

 kostel u Chuchlí 153-68, místnosti pod sv. Pankrácem k Podolí 12000. Butovický kostel 

 17918, Mezoun 199-41 a I. d.) oddělen jest. 



Celá tato veliká vysočina jest však na jihových. a na severozáp. straně obstou- 

 pena zcela jinými útvary, a sice jedním starším a jedním novějším. Již pouhým okem 

 rozeznává se s výšin u Prahy na jihDvýohodu dlouhá povýšená čára , obmezující obzor, 

 která má zvláštní směr, totiž od severovýchodu k jihozápadu, ještě určitěji vysvítá 

 to pak z udaných dole výšek. Čára tato náleží širokému žulovému hřbetu, kterýž 

 patři k nejkrajiiějšiniu severozápadnímu cípu českomoravských prahor, a jehož pro- 

 střední výška z měřených míst: Horky u Úval (1869), Hradešínského kostela (206.9), 

 Bud (,221.38), výšiny u Třo.nlat (25698), vysvitá, lak že zde. kde půda až k 1500 siř. 

 výšky vystupuje, nejvyšší body okolí Pražského hledali se musí. 



K severozápadu jest silurská naše vysočina pokryta oním rozsáhlým uhelným 

 hornišlěm, kleré co Kladensko-Slanské známo jest a k tomu ustanoveno býti se zdá, 

 aby z vlasti naší druhou Belgii vytvořilo. Pokud hornišlě tolo do obvodu ode mne mě- 

 řeného náleží, objevuje se v něm několik mezi sebou zárovných, od jihozápadu k seve- 

 rovýchodu směřujících povýšených čar, z nichž jedna co jihozápadní pokrajní čára útvaru 

 od Kladna (20201) přes Brandýsck (Šachtovni dům 153.79), Budeč (kostel 152.60) 

 k Votvovicům (křiž na výšině severně od místa 141.70) a Minicům (výšina západně od 

 místa 136.72) se táhne. 



Na zpodním oddílu útvaru silurského, jakož i na horništi iiheluém nalézají se 

 jednullivé oslrovy skoro vodorovných vrstev kvádrového pískovec a opuky, náležející 

 k útvaru křídovému. Útvary lyto stávají se k severu a severovýchodu našeho okolí 

 většími a souvislcj.íimi. Takové mistnosti jsou: Vidovle (189.06) u Jinonic, Bělohorské 

 lomy (185.46). Bílá Hora (199.73) atd. 



•) Podotknutá /.ilc iiéklcrá t;eologitká udáni, ktcrú patrné s boropisem souvisí, opírají se, jak hc samo 

 sebou icffliUmí, o badáuí slavného Barraiida. V podrobao^třch posloužil mi velmi dobře spisek prof. 

 Krejčího ■ Přírodopisný průvodce po okolí Pružskdm. 



