= 8 = 
pianě od Štěpána Hellera též „Pstruh“ nazvané; tím méně chceme se hmožditi výkladem 
některého z oněch nadpřirozených „pstruhů,“ nepodařených to básniček našich outlo- 
citých sousedů, jejichž básnířům ryby tyto, jak se zdá ze zvlášní protekce, na pouhé 
jen pokynutí, s komáry o závod vždy skočnou kalamajku tancují. 
Laskavý čtenář se však tenkráte ani nedoví, na jaké umělé, skleněné mušky a 
komáry v rozličných částech léta se pstruhové nejsnadněji na udici lapají, ba ani na jaký 
spůsob se tito obyvatelé horských potoků nejchulněji vaří, smaží, v olej a ocet naklá- 
dají. Jsmeť v obojím tomto pádu příliš slabí kompetenti a nehrubě bychom slávě své 
na nohy pomohli, puslíce se do rybářského a kuchařského tohoto rozboru. Koho by 
však zajímalo pstruhů lovení, ať si přečte francouzský spis od Dra, Haxo aneb ně- 
mecký překlad tohoto spisu od Otty Spamera, v kterémž se laskavý čtenář nepoučí pouze, 
jak se pstruzi chytají, nýbrž také, jak se odchovávají. Kdo by ale 0 věcech posledních, 
gastronomie se týkajících, něčemu rád se přiučil, račiž se laskavě obrátiti k paní 
Rettigové domácí kuchařce. 
Co s tím pstruhem tedy vlastně chceme ? Skorem se obáváme to pronésti a uči- 
níme nejlépe, když svůj přímý programm prozatím zamlčíme; nebudeť nám alespoň 
nikdo moci vyčítati, že jsme vytknutému úkolu svému nedostáli. Zato ale již spěcháme 
započíti, neboť zamýšlíme vedle příležitosti i jiným rybám sem tam na zuby i do svě= 
domí se podívati. Nuže tedy pozor! 
Přede vším osmělujeme se tvrditi, že mají ryby vůbec velmi šťastnou a důkladnou 
tělesnou konstitucí. Tělo jejich je oblé, více méně prodloužené, napřed i vzadu neb 
i po stranách stlačené, a buď skvělými šupinami pokryté, buď rozličnými pancíři, štíty 
a bodlinami ohražené, buď konečně nahé, za to ale tím hladší a ohebnější kůží oděčné. 
Žádná jiná třída živočichů nemůže se vykázati takovou hojností zubů, jako třída 
ryb. Kamkoliv pohlédneme: v čelistech, na patru, v požeráku ano i na jazyku, všade 
zubů jako naseto. Přidáme-li k tomu hbitost, pružnost, rychlost, sílu a konečně sku- 
tečnou ryb chladnokrevnost, máme tu dravce, jakéhož sobě jen lidská obraznost vytvo- 
řiti může. Za příčinou mrštnosti a ohebnosti těla ihned na všelicos nevrazí, a násled- 
kem své studené krve mnohému přenáhlení se šťastně vyhnou, což jest výhoda veliká, 
nepočítajíce k tomu, že z té samé příčiny teplo k nim přístupu nemá a zimy se jim 
strachovati netřeba. Karásek (C. Carassius) zamrzne několikráte v ledě a přece zase 
roztaje. Pražmu (Abramis brama) můžeme do sněhu naloženou na 20 hodin cesty za- 
sílati, jestliže jí dříve kus chleba namočeného v kořalku do huby vložíme. Ejhle, jaká lo' 
blízká sympathie! Štice můžeme břicho rozříznouti a zase zašíti bez uškození dalšímu 
blahobytu jejímu. A jak pevný ouhoř je, ví zajisté každý ze zkušenosti; jej lze sotva 
na dobro zabiti — za 24 hodin po usmrcení stahuje se ještě při dotknutlí srdce. 
Žralok, losos i kapr házejí sebou dosti nerázně, když se jim hlava byla usekla, a 
rozčtvrcené částky těla, zvláště ocas, udržují ještě dlouho pružnou pohyblivost. ' Jako 
karásek v ledě, tak se udržuje Amia calva (ze sklenošupinatých) v blátě bahmišť amerických. 
Za parných a suchých dnů, když bahna více a více vysychají, zaryvá se ryba ta pořád 
hloub a hloub, a nevyschne-li bahno na tvrdo, nezhyne i Amia calva, třeba uvěznění 
to několik měsíců trvalo. © Totéž dokáže i Lepidosiren paradoxa, nač však velkou 
váhu klásti nechceme, an tato ryba, jediná ve svém pokolení, plícemi je obdařena. 
Navzdor přirozené této pevnosti jsou však předce některé z ryb velmi outlé 
