— RO = 
nepřivedl to posud ani on, ani kdosi z jeho rodu k hláskování tím méně k hlasování. „Jeho 
mluvěcí talent je velmi nepatrný, neboť ani nezpívá, ani nevrčí, ani nehvízdá — nýbrž 
jako pravý filosof, poslouchá a — mlčí. Ano i tenkráte, když se mu ostří nože na 
chřtán zasazuje, ani neceká, „Jeho panská urozenost patří s rozmyslem na osud svůj; 
majíc vřesk neb jakýkoliv jiný povyk za nehodný své šlechtické vznešenosti. 
Že pstruh slyší, o tom není žádné pochybnosti; střelnou ranou i jiným méně: hluč= 
ným udeřením zahnal jsem jej na překot do nejhlubší tůně pod kameny a břehy, kdež 
se povždy nepohnutě, sotva ploutvemi pohybuje, tak dlouho držel, dokud se vůkol vše zase 
neutišilo. Pstruh je outlocitné chlapisko a jeho nervy jsou jemné, myslil jsem sobě; 
není tedy divu, když jej nadobyčejný třesk poleká. Jinak arci věe se objeví, když 
zvuky libezné a jemné sluchu jeho se dotknou. Tuť zajisté pstruh nejen zaplesá, nýbrž 
i srdce jeho chladnokrevné rozkoší se rozehřeje.  Vzav sobě přítele na pomoc. zkusili 
jsme napřed něžných tónů violiny a napotom ladných akkordů kytary. Hráli jsme jako 
o závod, z nejvolnějšího adagia do nejprudšího prestissima, z pianissima do všemožného 
forte, ale — vše bylo nazmar. Buď že jsme dosti mistrně nehráli, buď že se jim naše 
zastaveníčko též nadobyčejným býti zdálo, zkrátka — nedosáhli jsme žádoucího vy- 
sledku,  Pstruhové jezdili sem tam jako pitomí a jevili více, stíachu a ouzkosti „nežli 
potěšení nad naším koncertem, a konečně při nejbravurnější arii utekli na dobro, aniž 
se, více ukázali. | Experiment slavného mistra Orphea se mám tedy naprosto, nepo- 
dařil, „I při zvonění malým zvonkem jevili pstruhové jen nesmírné zděsení, zapřevše i 
nejmenší známky každé zvědavosti. Musíme tedy před světem vydati svědectví, buď že 
jsou pstruhové velmi nevděčné a nešetrné, obecenstvo, buď hudebního sluchu naprosto 
prázdni; což však jejich ostatním dobrým vlastnostem na ujmu nebuď a nikdo jim to 
za zlé nepokládej, neboť jsou uši jejich koží pokryté a tedy v pravém smyslu slova 
zalehlé. A mají-li pstruhové skutečně málo krasochuti, mají za to tím více dobré chutě. 
Ještě méně nežli o sluchu dá se říci o čichu rybím. Čivy čichové jsou sice dosti 
značně, vyvinuty, ale chřípě končí slepě v chrupavce lbové, jsouce u mnohých druhů 
ještě klapkami zevnějšími opatřeny a tudy volnému průtoku vody nepřístupny ; že však 
i orgán tento patřičný svůj úřad zastává, dokazuje mimo jiné i ta okolnost, že rybáři 
mihule shnilým masem na určitá místa lákají, což by se díti nemohlo, kdyby tyto čichu 
neměly., Za to je ale oko rybí velmi slušné, a mnohému se bude zdáti i dokonce krásné, 
Měsíc svítí jako rybí oko, praví náš lid, a zajisté nikoliv bez důmyslu. Rohovka jeho 
je velmi plochá a duhovka skví se vždy zvláštním kovovým leskem. Čočka je, docela 
kulatá, a jak pan Frič v lonské Živě dokládá, měla prý by se tedy mazývati hrách. 
Víčka rybám z větší části scházejí, kterýžto nedostatek dotčený pan spisovatel velmi 
naivně tím omlouvá, že by rybám také docela zbytečné byly, an prý se ve vodě — 
nepráší, Navzdor tomu zdá se však, že některé druhy ryb, které však nejsou české, 
přece očních klapek zapotřebí mají, jako k. př.: žralok, kladivoun Mustelus a j. 
S některými zase jest od přírody velmi po otčimsku naloženo. Slyzejš (Myxine, glu- 
tinosa); trubosrdečnice (Amphioxus lanceolatus), Slepejš (Ambliopsis) a j. mají oči koží 
pokryté, tak že na jejím povrchu o těchto ani zmínky není. Vypadá to skoro tak, jakoby 
matka příroda byla zapomněla nad očima jim kůži rozříznouti. Jsou to ubozí slepci 
mezi rybami, a při nepatrném vyvinulí i ostatních smyslů politování hodni. Protož se, 
také první z nich z pouhého zoufalství zavrtává jiným rybám do břicha, druhý zarývá, 
