— M 
dělení Alnus (viz článek Alnus v „Naučném slovníku“ seš. 3.) hledají si jako topoly 
prostřední, nejvíce ale jižně krajiny Evropy, Ameriky, a hory Indie, Peruánska, Nové 
Granady a Libanonu. — Výjimku v tom dělají jen sivé olše a dva druhy ze severní 
Ameriky. Černá olše naše (Alnus glutinosa) jest rozšířena po celé prostřední a západní 
Evropě, a na jihu, zvláště u potoků nižších hor, asi podobně jako stromovité vrby; severní 
hranice její jde, podobně jako u křehovky (S. fragilis), Norvežskem, Švédskem, Finskem 
k Viatce. Též na jih jest v Rusku jako tato vrba rozšířena, totiž po celém. jižním 
Rusku, na Kavkaze a v jižní Sibiři, a laké při vystupování do hor chová se podobně, 
miluje toliž nižší kraje a nevystupuje v střední Evropě mnoho přes 2500, proto že 
jako stromovité vrby žádá dosti teplé léto. Docela jinak se chová sivá olše (Alnus 
incana), tato se blíží v rozšíření svém poněkud k některým vrbám. Ona roste v jižní 
Evropě jen na vysokých horách, taktéž u nás a v jižním Německu, miluje hory a se- 
stupuje zřídka do nižších údolí. V rovině se nachází jen v severovýchodním Německu, 
ale v Skandinavii jest veskrz rozšířena, zvláště v prostřední čásli, tak že jest i v La- 
ponsku i v Dánsku vzácnější. V Rusku jde také rozlroušeně až do Laponska, a pak 
jest rozšíření její na sever, jako u Salix pentandra, aurita a j., ohraničeno čarou z La- 
ponska k Viatce běžící. (V severní Sibiři jest severně až ku polárnímu kruhu a východně 
do Kamčatky, pak v ruské Americe rozšířen jiný, ale naší sivé olši velmi podobný druh.) 
Sivá olše chová se tedy v celé střední, jižní a severní Evropě docela podobně jako 
Salix pentandra, s kterou v našich horách nejvíce pohromadě roste. Jinak ale se má 
v jižním Rusku, majíc totiž, jako smrk a jako Salix aurita a jiné, jižní hranice běžící 
z Podolí ku Kazani. Mimo to roste ještě v horách Kavkazských. (V Altaiských a 
Baikalských horách a v Davurii jest taktéž udána, zdá se ale, že to jest výše dotčený 
sibiřský druh.) Spolu se sivou a s černou olší roste v Šumavě a v Rudohoří sem tam 
zvláštní druh (A. pubescens Tausch) s listy vezpod rezavě plstnatými. Tato olše se našla 
i v Porýnsku, v jižním Laponsku a na Kavkaze, a jest od některých považovaná co 
bastard mezi černou a sivou olší, od jiných za odrod posledního druhu. Jiní zase ji 
drží za zvláštní druh. Já ji živou neviděl a nemám o tom úsudku. Jiný druh olší, zelená: 
olše (Alnus viridis), která v Šumavě a po celých jižních Čechách sem a tam roste, 
patří do oddělení Alnaster. (Viz moje pojednání o olších v „Slovníku naučném“ díl I. 
seš. 3. čl. Alnus.) V ostatní Evropě chová se jako kleč (Pinus Pumilio), nachází se 
totiž jen v Alpách a Tatrách, a schází v rovinách a též v celém Rusku a v Skandinavii. 
Zřídka sestupuje níže do údolí, jako n. př. v Porýnsku. U nás nežije právě ve vysokých 
horách (já ji nenašel výše než 2500“), ale víme, že jižní Čechy, na které u nás jest 
obmezena, vůbec mají podnebí poněkud alpské, neb i Soldanella alpina a Pinus obligua 
jsou tam v nižším kraji rozšířeny. V Sibiři severní a v arktickém Rusku, jižně až ku 
čáře od Mezeni k Viatce běžící, roste podobný druh, Alnus fruticosa, který se tedy 
v rozšíření k naší horní zelené olši chová jako modřín sibiřský k evropskému. V ame- 
rickém Rusku roste ještě A. rubra, v Kavkaze krásný jižní druh A. cordifolia. 
Vidíme tedy, že naše olše patří každá do docela jiného kruhu rozšíření, jedna: 
k bahenním stromům mírného a jižního podnebí, sivá k stromům chladných zemí, a 
zelená ku keřům alpským a arktickým. 
Prohlédneme si teď ještě jednou rozšíření Salicineí a Betuleí, než se obrálíme 
k stromům s tvrdým dřevem, k dubům. a, bukům. 
