2 
plynného, u př. z plamene plynového. Zkouškami velmi zevrubnými ukázal Arago již r. 1820, 
že to,co ve slunci svítí, nemůže býti pevné těleso sluneční, -ani žhoucí povrch jeho, u př. 
na spůsob kovu rozpuštěný, nýbrž že to světlo musí pocházeti z plynného obalu slunečního, 
Polariskopem Aragovým jest tedy dokázáno, že kolem slunce jest rozšířen obor světlový, snad 
na spůsob vzduchu našeho. Toť první krok ku poznání vlastní povahy sluneční. 
Drubý krok byl učiněn porovnáním světlosti slunce se světlostí rozličných světel 
ma zemi, což se vyvedlo lak zvanými fotomelry čili světloměry, V ohledu tom zmizí 
světlost každého jiného pramene ve světlosti sluneční, nejenom, že luna a hvězdy při 
východu slunce docela vyblednou, (nýbrž i nejsilnější světla, kterýchž uměle dobyti do- 
vedeme, objevují se ve své projekcí na sluneční plochu co černé skvrny. Jedno z nej- 
jasnějších světel jest lak zvané Drummondské světlo, kteréž povslává zapálením proudu 
vodíkového a kyslíkového na nehašeném vápně se směšujícího, Světlo to jest oslepující, 
nicméně má se světlost jeho k světlosti slunce jako 1: 146 a pozorováno proti sluneční 
desce jeví se co černá skvrna, Jedině světlo, které povstává přeskakováním silného elektrického 
proudu z roubíku uhlového na jiný podobný roubík, rovná se poněkud svěllosti sluneční, 
neb má se k oné jako 1: 25. Elektrické světlo pomocí silné batterie vyvozené není 
tedy ani třikráte slabší, nežli světlo sluneční,  Uvážení hodno jest, že jak světlo elektrické, 
tak i sluneční v chémickém ohledu stejně působí a že barevná vidma (spectrum) obou, 
kteráž hranolem skleněným se vyvozují, k sobě největší podobnost mají. Ve fosforujících 
tělesech, totiž takových, kteréž ozářením po delší čas i ve tmě jakousi světlost podržují (u př. 
pálený barit), zbuzují též oba spůsoby světla fosforescencí. Jesti tedy k víře velmi podobno, 
že i slunečné světlo jest povahy elektrické. Ostatně bylo světloměrnými zkouškami 
ukázáno, že světlost sluneční desky jest všude stejná, jak uprostřed, tak i na krajích. 
u Další pomůcky ke skoumání povahy slunečné poskytly dalekohledy, fotografické 
obrazy slůnce a drobnohled. Pozorujeme-li slunce dalekohledem, poznáme na povrchu jeho 
rozličné temné skorny, jejichž počet, podoba a velikost časem se mění. Při tom pozorování 
musí oko chráněno býti modrým nebo zeleným sklem, před okular umístěným, jelikož by 
jinak oko nesneslo světlosti sluneční. Pokračujeme-li v takovém pozorování, shledáme za 
několik dní, že tylo skvrny pravidelně od východu K západu postupují, že konečně na Kraji 
slunečném zmizí a po jistém čase zase na protějším kraji se objeví. Z mnohonásobného 
pozorování v tom ohledu provedeného vyplynulo, že slunce za 27 dní kolem své osy se 
otáčí. Často mění však skvrny svou podobu ode dne ke dni, ba od hodiny k hodině. 
„Někdy bývá slunce beze všech skvrn, někdy zase povstávají před očima pozorovatele nové 
skvrny, rostou, zmenšují se a opět se ztrácejí. Ostatní část slanečné plochy, která skvrn nemá, 
mejeví ale všude stejnou světlost, nýbrž objevuje se jako plocha s tmavou půdou , avšak 
-měsčíslnými hustě vedle sebe stojícími světlovými body posetá; světlé body tyto pohybují 
(še zvolna neustále a nezřídka splývají v poloměsíčné oblouky, jejichž světlost nad okolí 
vyniká. © Vlastní sluneční skvrny vyskytují se nejvíce mezi rovníkem slunečním a 309 šířky, 
jak na severní, tak na jižní straně; nikdy se nepozorují za 409. Ostatně mají i nejmenší 
skvrny ve skutečnosti větší průměr nežli celá země, a tmavé tečky, které jen nejsilnějšími 
dalekohledy odkrýti se dají, mají v průměru předce jestě mnoho mil. 
Zevrubnějším pozorovaním slunečních skvrn pomocí dalekohledu poznáváme, že vlastní 
docela tmavé jádro jejich takřka polovičným stínem nebo kruhem obstonpeno jest. Obrysy 
toho jádra, jakož i světlejšího kruhu mají podobu nepravidelnou, a obyčejně jest několik 
