PM P 
blízku u skvrn, svítící hmoty více se nahromadili, a tak se vysvětlují slunečné pochodně. 
Největší oblíž má tato theorie s vysvětlováním zářového kruhu kolem slunce pří jeho za- 
tmění, Někteří hvězdáři považují spůsobem dosti neurčitým tento kruh za obor slunečný, 
který, ještě daleko za svítící obal se rozšiřuje, jiní pomáhali si tím, že slunce ještě dvěma 
obaly opatřili, jedním světlejším a jedním tmavším, pro světlejší a tmavší vrstvu toho kruhu. 
Jiní konečně, jako u př. Airy, direktor Greenwichské hvězdárny, přiznávají se upřímně, že 
theorií oblačnou ten úkaz nikterak vysvětlili se nedá, © Snadněji pomohl si Arago při vy- 
světlování zmíněných vypuklin, neboť považoval je za pouhé nahromadiny v třetím čili 
zevnitřním oblačném obalu, jež svítící obal osvětlnje a barví. 
Poznáváme však z toho, že novější, nahoře uvedené pozorování od vlaských hvězdářů 
světlových žilek ve skvrnách tím nikterak vyloženo není, Jádro skvrn není dnes více 
kusem tmavého slunečního tělesa, a kruh jeho není částí vnitřního oblačného obalu. Jako 
v jádru, tak i ve světlém jeho kruhu jsou místa stejné světlosti s ostatní plochou sluneční. 
Na vysvětlení skvrn slunečných pomocí roztrženin ve světlém oboru nelze tedy již pomyslili, 
tím méně na vysvětlení úkazů ostatních. 
A v skutku. ohlížejí se již hvězdáři po vysvětlení jiném. Zajímavá jest v tom ohledu 
domněnka od Herrmanna Pósche podaná, poněvadž souhlasí s demněnkami, které 0 pů- 
vodu země mezi zeměznalci kolují. 
Dle něho není slunečné těleso, tak jako naše země, stuhlá, tedy pevná a tmavá koule, 
nýbrž nachází se posud ve stavu tekutém, jako země a ostatní planety v pravěku. Kolem 
žhoucí tekuté hmoty slunečné prostírá se řídký a suchý obor, který tím dále sahá, čím 
větší teplo na slunci následkem jeho žhouenosti panuje. Dle Althause obnášéla r. 1850 
střední teplota na slunci 781039 C. Přívrženci theorie oblačné nevysvětlují nikdy původ 
slunečného světla. Žhoucí jádro slunečné, jakož i rozsáhlý plynný obor jeho dostačují 
k tomu vysvětlení úplně. Polariskop přesvědčuje nás, že světlo slunečné pochází z oboru 
plynného; nesmí se tedy připisovati světlo a teplo žhoucímu jádru. Světlo povstává na 
slunci spíše, jak již Humboldt důmyslně praví, neustálými elektrickými bouřkami, v nichž 
dle. Pósche sopečná činnost největšího podílu má. Hlavní pramen električnosti jest, jak 
známo, chemický pochod. Ve žhoucím jádru slunečném jsou chemické proměny, poněvadž 
látky jen v kapalném a plynném skupenství se slučují, mnohem větší nežli na zemi; teplo 
jest tam mohutnější, pročež tam mohou zbuzeny býti mohútné elektrické proudy, kteréž 
ani pevná, stuhlá kůra ani vlhký obor oblak neodvádí. Tuhnoucí kůra na povrchu slunečném 
jest posud až do hěla rozpálena, a tekutá pod ní spousta láme a protrhuje tuto kůru ne- 
ustále, spůsobujíc na všech mistech sopečné vření a sopečné bouřky. Každé nahromadění 
hmoty stuhlé jest, tak jako i suchý, řídký obor, překážkou elektrického proudu. Proud 
tento. může se jen přeskakováním od jedné části hmoty ke druhé do rovnováhy uváděti a 
spůsobuje ve svém průchodu řídkým, suchým oborem tolik voltaických oblouků světlových, 
kolik překážek přeskočiti může. Na tom zakládá se nyní vysvětlení všech pozorovaných 
výjevů. Jest známo, že tělesa v bílém žáru proti ploše slunečné držená co černé skvrny 
se. objevují. Dle léto theorie přijímá se tedy na povrchu slunečném nesčíslné množství 
sopek, podobu svou neustále měnících. © Vyhazováním bělozářné lávy do řídkého, suchého 
oboru vzdušného povstávají elektrické bouřky, totiž pochodně slunečné. Odtékající, bělo- 
zářná láva objevuje se proti tomu tmavá, © Sluneční světlo vyvozuje se tedy v ohromných 
sopečných. kotlinách sopečnými vývrby a bouřkami, 
