= 
pování dálek planetních od slunce zříditi, známou jmenem Wurmovy řady, kdežto, vzdá- 
lenost Merkuria vezmouce — 4, všech známých tehdáž planet vzdálenosti se takto seřadily : 
Merk. = "A 
Věn. 4 + 293 = 7 
Země 4+ 2'3—= 10 
Mars.4 + 2.3— 16 
xs 4+23— 28 
upe 4243 52 
Sat. 4 + 253 —= 100 
Ur. 4+ 293 — 196 
Pouhý pohled na tuto tabulku zřejmě ukazoval na mezeru (x) mezi Marsem a 
Jupiterem, kdež by se nová ještě planeta nalézti dala. A opravdu nalezena v té straně 
od Piazziho (1801) Ceres, a od toho času až do nynějška již 57 malých nebeských 
těles, jež všechny na jednu střední dráhu přivádíme. Tím dán první příklad, jak by se 
z pouhých zásad astronomických nové planety hledati měly. Nebyloť trudno onu řadu 
čísel libovolně rozmnožovati, i vypočtena vzdálenost nejbližší za Uranem neznámé planety; 
jenž dařena jmenem Ophiona. Příroda však za tak lehkou cenu se nepodává. Podlé 
zásady vzdálenosti nová planeta se nalézti nedala. Vystaven tedy od předešlého zcela 
jiný, nový, mnohem zamotanější návod vyhledávání nových planet, vycházející z pertur— 
bací nebo překážek běhu, jaké planety mezi sebou, zvláště sousední, provozují. Hlavní 
taková perturbace záleží v ustavičném nenáhlém pokračování dlouhé osy dráhy planetní, 
a jejím počasném zrychlení nebo zdlouhavění oučinem blízkých těles nebeských. Vy- 
počítání takových perturbací požaduje tak nesmírné práce a nejjemnější pozorování a 
měření, že jen nejnovější astronomie byla v stavu, jimi co novým nástrojem vládnouti 
u vydobývání bezkonečných prostor nebeských. 
Leverrier byl první, jenž se chopil tohoto spůsobu badání. Za pohnůtku mu slou= 
žilo vypsání ceny (1844) kr. společnosti věd v Gotinkách na vypracování obnovených 
tabulí Urana, an starší od Contiho a Delambrea, pak pozdnější od Bouvarda pocházející, 
pro odchylky růstající brzo nepotřebnými se staly. Po obnoveném vypočtení běhu Úrana 
ohledem na překážky činěné působením naň Saturna a Jupitera našla se ještě mezi the- 
orií a skutečným pozorováním difference o 188 sekund, z nichž 140 zůstávalo záhadnými, 
jestli se zvláštní působení neznámého jakéhosi tělesa za Uranem kolujícího nepřijalo; i 
odvážil se Leverrier určiti jeho misto v ekliptice na 1. ledna 1847, 3259 slunostřede- 
ční délky, a udával velkou osu jeho dráhy za dvojnásob tak dlouhou jako Uranovu. Vse- 
zení francouzské akademie 34. srpna 1846 předložil Leverrier konečně výsledek svých 
prací, k nimž 19 nejstarších pozorování, pak 26 jiných od 1781 až 1846 upotřebil, a 
z nich podlé methody nejmenších kvadrátů za výsledek obdržel spodní nové uj“ á A 
+ velké osy její dráhy — 747! millionu geograf. mil; 
výstřednost dráhy 2 mill. geogr. mil; 
délka ousluní = 274%" (měřena na ekliptice) ; 
čas oběhu 2172 roku; 
střední délka 1.led. 1847 — 3189, 47; 
Spousta (massa) — 350 Spousty sluneční; © 
čas opposice « « . « « 49 srp. 1846. 
l 
