„Jaká to šťastná náhoda pro učený svět, viděti zasvěcena počátek roku 1860 vele- 
skvoucím vydobytím v říši vědecké, jistým totiž vylknutím aspoň jedné z menších planet 
zamerkuriových, tak dlouho tušených i očekávaných. Považme dobře, že se tu nejedná 
o některé z malých planetek, jimiž oplývá prostor mezi Marsem a Jupiterem. Jedná se 
tu o planetě, která svou spoustou a svým leskem bez mála vyrovná se Merkuriu, která 
porovnati se dá k Neptunu svou důležitostí a vlastností co veleplanet, a pro svou blí- 
zkou stýčnost s naší zemí, lím více, že se zdálo skoro nemožné ji odkryti, proto že 
lidské oko bezmála zoufati muselo ji spatřili v pramenech světla, jimiž ozářena jest 
hvězda denní, neb ji spozorovati na ploše sluneční v době nečastého jejího přechodu. 
Ačkoliv bez pochyby byla -viděna dříve vydání pamětihodného listu, jímž pan Leverrier 
oznamoval její nutnou bytnost svému učenému kollegovi, panu Fayeovi; sláva jejího od- 
krylí neméně světla vysílati bude na slavného ředitele naší hvězdárny; nebť on to jest, 
jenž takořka ji přinutil aby se urodila, jenž vystavil hodnověrné vysvědčení jejího na- 
rození. Hodláme lu popsali obvzláštní ten udaj téměř týmiž slovy, jakých užil p. Lever- 
rier sám ve svém nám 0 tom vypravování, a nemůžeme než trpce želeli, že nám není 
dáno stereotypovati jeho významné tváření se a důrazné přízvuky hlasu jeho. 
»Od několika dnů nepřestávaly škádliti pana Leverriera různé zvěsti, podlé nichž 
měl uvěřili, že jakýs ctihodný lékař malého městečka v krajince Beauce viděl prý před 
9 měsíci planetu sluncem přecházející, které se on sám dohlédl svými učenými sucho- 
párnými výpočty o perturbácích Merkuria. Tento Aeskulap a spolu hvězdář-ochotník, 
jehož osobnost ještě jakýmsi soumrakem zahalena, jest pan Lescarbault, doktor v lékař- 
ství fakulty Pařížské, usedlý v Orgěres, arrondissementu Cháteaudun, 
„Podivná ovšem okolnost, že poctivý pan doktor mohl ukrývati devět měsíců nej- 
podivnějšího porodu, jemuž on babil, domrzovala trochu pana Leverriera, i dlouho se 
zdráhal za opravdové bráti zvěsti až k němu pronikající. Však vědecká jeho odpověd- 
nost byla vyzvána těmito tajnostnými hlasy z různých stran na něj doléhajícími, i byl 
pevně odhodlán jich se rázně zbavili. (Divná věc že se nezmínil o listu panem Les- 
carbaultem již dříve [22. pros. mu poslaném, který arci v Kosmosu mnohem později, 
[13. ledna] sdělen byl.) V pátek 30. prosince vyjel z Paříže s oumyslem bez obalu 
nepřátelském, s předsevzetím nakládati se sprostým lékařem maloměšťákem co s vinní- 
kem, jenž se, jak se zdálo, prohřešil mystilikací nepřístojnou a dotíravou. 
„Žádal si, chtěje zachovati svou důstojnost, míti svědka přísného svého sbalit“ 
i poprosil pana Vallée syna, inžinýra při ouřadě mostním a silničním, dáti mu průvod 
při jeho výpravě. Orgěres jsou vzdáleny šest francouzských mil (lieues) od nějbližší 
šťací železničné; těch šest mil se odbývalo s velkými nesnázemi, an cesty býly bezedné. 
Pan Levérrier dosáhne konečně cíle svého cestování, přikročí K vratům doktoróvým, 
Silně zaklepá, tenť pak přijde sám otevříti. Leverrier mu předříkává své jméno a své 
vlástnosti. Měli jste viděti pána Lescarbaulta, jak byl maličký, sprostoučký, Skrotiný, 
bázlivý, abyste pochopili zbouření mysli, jakým byl nenadále zaját a které ještě sé zvý- 
šilo, když oslovitel, p. Levetrier, na něj naměřiv, s výšky svého hřmotného těla, $ oním 
rázným přízvukem, který; kdýž se mu zlíbí, umí dodáti svému slovu, K němu pravil: 
„Tedy vy jste to, pane, jenž sobě osobuje, že pozoroval skutečně planetu zamerkuriovou, 
a jenž se velice provinil tím, že 9 měsíců své pozorování tajil neuveřejniv je. Oznamuji 
vám, že přicházím, abych s vaší pretensí podlé práva nakládal, abych na jevo vyvedl 
