č Šk 
6. Sliďáci (Lycosidae). 
Oči ve třech řadách rozestavené jsou nestejné velikosti. V promí 
řadě nalézají se čtyry menší v rovné čáře vedle sebe, v druhé a třetí 
9 © © po dvou větších (výkr. 13.). Zadeček vejčitý, více méně chlupatý; nohy 
2 o silné, posledné pár nejdelší. Pavouci odvážlivostí svou nad jiné se vy- 
yn znamenávající. Přepadají své oběti zcela zřejmě, na vlastní jem sálu 
se spolehajíce. 
Největší pověsti mezi pavouky této čeledi nabyla vlaská tarantule. Kdož by nebyl 
již jednou slyšel o pavouku, jehož uštknutí prý jedině tancem vyléčiti se dá? Celou 
literaturu máme o apulské tarantuli. Jedni ji vydávají za jedovatou, uštknutím svým 
nemoc, tak zvaný tarantismus působící, jiní za neškodnou ji prohlašují a následky jejímu 
uštípnutí přičítané vším právem upírají, 
Tarantule náleží mezi největší pavouky, majíc asi 16—18“ délky. (Celý povrch 
jest šedohnědý, chlupatý; na zadečku nachází se 5—6 za sebou stojících černých, bíle 
lemovaných trojhranů. Zpodek jest oranžový, na příč přes bříšek jde černá páska. 
Obývá v podzemních děrách, jež si hedvábnými vlákny čalounuje. Jméno své obdr- 
žela od města Tarentu, v jehož okolí prý se velmi zhusta zdržuje. Uštkne-li někoho 
takový pavouk, tu prý ono místo naběhne a nesnesitelně bolí. Nemocný třese se po 
celém těle, křičí, skáče, hned zase se směje, tančí a nesmyslné posuňky dělá; někdy 
i závrať prý na něj přichází, Pohled na barvu černou a modrou, jest mu odporný, na 
červenou a zelenou příjemný; a množství jiných úkazů se ještě udává. Je-li někdo od 
tarantuly uštknut, přicházejí hudebníci a hrají na kytaru, hoboj a sicilský tamburín zvláštní 
melodie „la pastorale“ a „la tarentola“ nazvané. Nemocný pustí prý se do tance a 
tančí až do zemdlení. Úelý uřícený položí se do postele a usne. Když procitne, jest 
opět zdráv a neví o minulém stavu nic. Nejvíce obávané jest uštknutí tarantule v pla- 
letě, v tak zvaných psích dnech. 
Tato nemoc navštěvuje nejvíce jen mladé, neprovdané ženšliny a záleží obyčejně 
v histerii. Smyslný syn jihu, hledaje příčinu nemoci v zevnějším světě, obviňuje nenávidě- 
ného pavouka co původce. Mnohdy jest to holé taškářství a tanec i posuňky jsou jen líčené, 
Přírodozpytec Leon Dufour ochočil tarantuli tak, že mu z ruky živé mouchy brala. 
Slíďáci v krajinách našich žijící zdržují se v děrách podzemních, které buď schválně 
si vyhrabují aneb k obývání uspůsobilé vyhledávají. Jeden druh (Lycósa piratica) běhá 
po hladině stojatých vod jako po zreadle, honě se za malými muškami nad vodou se 
vznášejícími. "Tohoto pavoučka sluší rozeznávati od vodoměrky (Hydrometra), jenž po- 
dobně po vrchu vody střelhbitě jezdí, ale tělem svým uzoučkým a lenounkými nožkami 
na první pohled se od něho liší. Vodoměrku nazývá lid léž vodním pavoukem, ačkoli 
vlastně do řadu hmyzů stěnicovitých náleží. 
Vajíčka svá obalují slíďáci hladkým, kulatým neb čočkovitým kokonem, jejž samička 
ku bradavkám přádacím si připíná (výkr, 14.). Něžnou přítulností k svému zámotečku 
a pečlivou láskou o mladé převyšují slíďáci i samé ptáky. Samička neopouští kokonek 
nikdy. Zkoušel jsem kolikráte stupeň oddanosti a příchylnosti malého slíďáčka k svým 
vajíčkám. Vzal jsem mu zámoleček násilně; tu běhal úzkostlivě z místa na místo, 
