— 118 — 
toho v kritice o něm v časopise Beitráge zur gesammlen Natur- und Heihvissenschaft 
(V Praze 1839 V. svaz. str. 123—125) upřímně vyjádřili, bohužel na příliš širokém 
základě založeném. Došloť jen až k páté třídě soustavy Linnéovy, ačkoliv obnášelo tři 
velké svazky v šesti odděleních. Brzo na to roku 1844 počal Opiz vydávati příspěvky 
ku květeně ve volných listech pod titulem Belehrende Herbarsbeilage, které však již 
osmým archem přestaly vycházeti. 
Též důkladné dílo jeho Seznam vostlin květeny české, vydané r. 1852 nákladem 
Matice České, jest patrným důkazem pilnosti Opizovy v tomto odboru. K dílu tomuto 
podával v pozdějších letech a ještě několik dní před svou smrtí dodatky, v přírodnickém 
časopise Lotos otištěné. 
Neunavné horlivostí a literarní činmostli, jakož i přírodnickým vědomostem jeho 
dostalo se z nejedné strany uznání i vyznamenání. Jmenován jest členem mnohých pří- 
rodovědeckých a hospodářských jednot; roku 1837 při shromáždění německých přírodo- 
skumců v Praze poctěn jest zvolením za prvního tajemníka botanického odboru, při kte- 
réž příležitosti v sezení dne 26. září přednášel o vegetativních poměrech v Čechách a 
několik archů díla svého Nomenclator botanicus předložil. Ředitelstvo průmyslné spo- 
lečnosti poclilo jej pobídnulím, by ve smyslu jejím přednášel o botanice. Roku 1843 
zvolen jest zároveň s panem hrabětem Berchloldem za revisora botanických sbírek 
Českého Musea, jež dodáváním vzácných bylin ze svého výměnného ústavu až k posle- 
dnímu okamžiku žití svého neustále rozmnožoval. Konečně mu mna uznání za horlivou 
činnost jeho věnována jest od několika přírodozpytců nejedna čestná památka v botani— 
ckých spisech jejich, na př. Acer a Delphinčum Opizianum Ortmann, Opista stoloni- 
fera Presl v Relig. Haenkeanae, Cardamine Optsii Presl ve Flora čechica, Junger- 
mannia Opizii Nees ab Esenbeck, Rosa Opiziž Tausch, Sceptromyces Opisii Corda 
ve Sturmově Floře a j. v. 
Vedle jeho spisovatelské činnosti však neméně zasluhuje uznání jeho praktické, 
lidumilné snažení, jeho smysl pro pravou lidskost, jeho mravná, pevná a rázná povaha. 
Co věrný státu sluha nikdy s oka nepustil rozmnožení výnosu ze státních statků, a 
jestliže se mu nedostalo takového postavení, jakéhož byl dle svých vědomostí hoden a 
jakéhož zasluhoval, příčinou toho byly více nepříznivé okolnosti (jakéž byly neustálé 
prodaje státních statků), než on sám; příčiny to, jež mnohem více ležely mimo něho, © 
než v něm samém. Byltě Opiz pravý vlasti- a lidumil v nejčistším smyslu slova. Tak 
vzal na se, mimo svědomité plnění služby uložené mu povoláním jeho, ouplně bezplatně 
nepříjemný, ba obtížný úřad početvedoucího pro chudé farního okresu u sv. Havla v Praze, 
z pouhé křesťanské lásky k lidstvu trpícímu chudobou. Roku 1838 zvolen jest v dů- 
věře v tak často osvědčenou nezištnost jeho za přísedícího při všeobecné opatrovně pro 
muže, vdovy a sirotky bez viny své neštěstím slížené. 
Důkazem pak velkódušnosti a obětavosti Opizovy, když se jednalo o blaho státu, 
jest následující okolnost ze života jeho. Když v letech 1849—1850 ohlášeno jest vy- 
zvání, by civilní lékařové činnost svou věnovali vojenským nemocnicím, hodlal i jediný 
nadějný syn jeho Jan, doktor lékařství, v této době tísně a války vstoupiti do oné služby, 
zvláště tehdáž špitální hlavničkou velmi nebezpečné, Radostně, ač se slzícím okem, 
neohlížeje se na těžký boj s otcovskou láskou, dal k tomu Opiz své svolení. Teskné 
však tušení starostlivého otce bohužel záhy se vyplnilo. Švarného syna uchvátila smrt 
