— 119 — 
již 15. ledna 1850 ve vojenské nemocnici v Josefově. Zemřelť co mučedník v povolání 
svém smrlí časnou, však ušlechlilou. 
Při jeho vysokém theoretickém vzdělání jevilo se nicméně při Opizovi vždy a všude 
i praktické snažení. Tak se v rocích 1833 a 1838 ucházel o učitelskou stolici lesnické 
přírodovědy v Mariabrunnu, jelikož doufal, že by zde vědomostmi svými v tomto odboru 
vědy více prospívati mohl, než ve svém pozdějším úředním postavení. Tak Opiz již 
tehdáž mluvou i písmem zastával se ohnivě a s nadšeností opětného osazení bezestro- 
mého okolí Pražského, návrh to, který teprv nyní, po více než dvacíti letech, opět 
povzbuzen a zvláštním výborem konečně uskutečněn jest, 
Vlasti své věnoval všecky síly své, celé snažení své. „Omnem patriae impendere 
zelum !“ bylo heslem jeho. Čechy, zvláště pak okolí Pražské, jsou od něho kříž na 
kříž proskoumány. Ani v posledních letech, jež trávil v zaslouženém odpočinutí uprostřed 
rodiny své, neuslal statný ještě stařec v horlivosti své, konaje týdně velmi naučné vý- 
lely, četně doprovázen zvláště studující mládeží, jížto mnohou dobrou radou a pravým 
olecovským povzbuzováním až k poslednímu okamžiku žití svého vřelou lásku pro krásnou 
přírodovědu vštěpovati nepřeslával. O povstání přírodnické jednoty Lotos získal si Opiz 
nemalé zásluhy a patřil až k poslednímu vzdechnulí svému mezi nejhorlivější členy její. 
Co člověk vyznamenával se Opiz zvláště nelíčeností povahy, šlechetností, milou 
ocholností v obcování s lidmi všech stavů, jakož i neobyčejnou prostotou, ježto někdy 
až k oslýchavosti vzrůslala, Krásné spojení upřímnosti s jemností získalo mu všecka 
srdce. Změrný u vysokém stupni pojil v sobě tuhou smýšlení statečnost s myslí mužsky 
vytrvalou, pevně důvěřující ve vítězství dobré věci vzdor mnohé oběti, ba vzdor ča= 
slému neuznání, jež, při svém zvláštním směru u vědě často s nepravého stanoviska 
posuzován, časem z nejedné strany trpěli musil, jasně sobě vědom jsa, že mu náleží 
lím více šetrnosli a ohledu, jelikož se čím byl, stal co pouhý samouk, sám sebou, ouplně 
svou vlastní silou, svým vlastním snažením. ; 
Dobro však, jemuž, pouze ke cli milené své vlasli hledě, důvěrně položil základ, 
nepomine nikdy; poneseť nádherné ovoce lidstvu ku blahu, jemu pak ke cti. Jmeno jeho 
pevně srostlo a nerozlučitelně vždy spojeno bude s rostlinopisem českým. A kdykoli 
se budoucně o vědeckých dílech, jednajících o květeně české, mluviti bude, nutně 
zmínka se činili musí o působení a jmenu blahé paměti — Filipa Maximiliana Opize. 
rl v 
i 
(yo DROBNOSTI 
. Pěstování růžového keře v Bulharsku. 
p V Bulharsku, v některých místech na jižním svahu Staré planiny *), v někdejší Ma- 
cedonii 2), vysazuje a pěstuje selský Jid bulharský růžový keř ($ipec), z jehož květu vyvařují 
růžový olej (bulh. šipcovo máslo; turee. gjul-jag), výrobek to drahocenný a vzácný 
pro svoji neobyčejnou libovůni. 
Místa, v jichž okolí nejvíce růžových sadů, jsou následující: Sopol, Karlovo, *) Zlatný 
c : 
u 
4) Tak jmenují Bulhaři Balkan. 
%) Bulhaři zovou ji Romanie, 
$) Za starodávna Susica. 
