— 8 — 
z hustého. drátu, odkudž nikterak nemůže ven: to všecko nebylo v stavu přemoci oškli- 
vost a hrůzu, s kterou chvílemi pohlížela na klec postavenou u našich nohou, činíe mi 
dosti zjevné, ač němé výčitky. Když jsme přišli na nocleh a já klec s vozu sundal, 
shledal jsem ji prázdnu a dvířka otevřena. Hledaje ve voze nalezl jsem hada v koutku 
stočeného, tak že bojácná paní měla po celý čas naší jízdy mnohem větší příčinu 
k strachu a hrůze, nežli se sama domýšlela. 
Toho hada měl jsem, pak více měsíců, nemohu však říci, že by mně byl dělal 
obzvláštní potěšení. Byl sice tak krotký, že se mi dal ovinout okolo ruky, nejevě 
nižádné chuti opustili mne, leda vynesl-li jsem ho někdy na slunce, kdežto patrně na- 
býval živobylí a čilosti. Avšak spůsoby jeho byly mi protivné, jmenovitě jeho kroutivé 
se plazení, ještě více pak jeho krmení. © Poněvadž se nikdy nedotekl zabitého zvířete, 
házely se mu do klece živé žáby. Já se jednou na to díval. Žabka vyskočila hadoví 
na záda a seděla tam chvíli zcela pokojně; najednou trhne had tělem jako blesk, vy“ 
mrští žábu do povělří; chytí ji do tlamy a spolkne tak rychle, že mně ani tolik času 
nezbylo, abych odvrátil svých očí. Od těch dob jsem měl hada do syta, i dal jsem 
klec jeho vynésli do zahrady a nechati otevřenou, a had byl za několik dní ten tam. 
Mnohem onačejšího miláčka, nežli byl had, ale přece takového, jehož se někteří 
lidé hrozili, měl jsem v krotké kolčavě, která si v brzce získala přízeň všech domácích 
lidí, Nikdy jsem si nepomyslil, že by toto zvíře dalo se ochočit, a to v také míře. 
Byla mně přinešena velmi mlada a polomrtva, sotva tak veliká, jako rozloupnutý vlaský 
ořech. Já ji krmil mlékem pomocí brku, a když tak dalece vyrostla, že se mohla starat 
sama o, sebe, donesl jsem ji na louku, kde jsem myslil, že bude bezpečna před všelikým 
ublížením a těšiti se ze své svobody. Ale naopak; ubohé zvířátko bylo celé polekáno 
a bálo se zůstaveno být o samotě, tak že běželo za mnou, když jsem odcházel, ouz= 
kostlivě křičíc, © Několik dní nato opakoval jsem předešlý pokus, pouze abych se pře- 
svědčil, jak daleko sáhá příchylnost kolčavy ke mně, a s týmž výsledkem jako dříve. 
Zvířátko neznalo jiné bezpečnosti leč u mne a nechtělo mne nikterak opustit. Od těch 
dob jsme byli nerozdílní, já ji přijal takřka do rodiny, a za nedlouho stala se miláčkem 
celého domu. 
» Bylo to prostomilé zvířátko, tak čistotné, že na něm nikde nebylo ani poškvrnky vidět, 
0 přirozené pak jeho divokosti nebylo při něm památky. Bylo vždy veselé a pohyby i 
- skoky jeho velmi rychlé a půvabné. Často, jak bývá obyčej takových mazánků, všelicos 
„si; dovolovalo; a byl-li jsem zaneprázdněn a nechtěl hráti, vynakládalo všecko, aby 
obrátilo na sebe mou: pozornost. Dělalo kotrmelce na mém stole, tahalo mne za péro, 
když jsem psal, kousalo mne do nosu, a když to všecko nespomáhalo, namočila čtveračka 
kolčava pazourek do inkoustu a všechen papír mi postříkala. Její dovádivost a rozličné 
kousky, které provozovala, velice nás obveselovaly, ale jak mile vešel někdo cizí, bylo 
po, všem: a kolčava bázlivě někam zalezla, nejraději do některého záhybu mého obleku. 
Ležel-li. jsem na odpočivadle, schoulila se kolčava často do kotouče a položila se mi 
k tváři, A nejenom ke mně byla tak příchylna, naše celá rodina sdílela její náklonnost; 
jmenovitě pak s dělmi ráda hrávala i snášela od nich všelicos, neublížíc jim ani v něj- 
menším. | Jak mile však s něklerým z nás: vykročila z domu, zmocnila se jí veliká bá- 
zlivost, a mne vždycky ouzkostlivě následovala v patách po zahradě, abych se jí neztratil. 
“ l Jednou musil jsem se výdat na cestu, i vzal jsem svou kolčavu s sebou v kleči, 
9 * 
