— 132 — 
což nebylo ani pro ni ani pro mne příjemné. Když jsem se dostal na místo a kolčavu 
vypustil, ta vidouc kolem sebe všecko nepovědomé a lid cizí začala se najednou plašit, 
stávala se pořád divočejší a za několik dní dočista a navždy zmizela. 
Později jsem se nejednou pokoušel opoutati jiná zvířata toho druhu, ale vždy bez 
prospěchu. Žádná nebyla tak příchylná a šprýmovná ; jedna pak kolčava nemálo mne 
polekala. Měl jsem ji už delší čas a zdála se docela nevinná. Jednou bylo u mně 
děcko asi sedmileté a hrálo si s ní, kolčava mu běhala po rukou a ramenou, najednou 
ale skočila mu na záda a se vzezřením plným divokosti zaťala mu ostré zuby své do 
znaku.. Štěstí že jsem byl přítomen, sic nevím jak by se ubohému dítěti bylo vedlo. 
Od těch dob jsem žádnou kolčavu více nechtěl za domácí společnici. 
Jiný miláček celého domu byla krotká veverka. Ačkoliv mne, hned jak jsem ji 
dostal, svými ostrými zuby do krve pokousala, nicméně v krátce opoutala se tak, že ke 
všem chovala se důvěrně a příchylně a my ji nechali svobodně běhat po domě.  Mělať 
pak i ona své osoblivé zvláštnosti, mezi nimiž byla jedna, pro ktérou jsme se s'ní ko- 
nečně musili rozloučit. Vášnivě milovala housku namočenou do kávy, která jí nesměla 
v žádný čas scházet, a pak teplé lože. Jestliže jsme ji nějakou chvíli pohřešovali, po- 
třebovali jsme jenom hledat v některé posteli anebo v rukávu někde pohozeného muž- 
ského, neb ženského obleku — to byly zamilované její skrýše. Ačkoliv hrávala se 
všemi domácími lidmi a všude po těle jim lezla, panovalo nicméně obzvláštní přátelství 
mezi ní a naší starou hospodyní; která měla obyčej dávati' si ji za ňádra, v kterémžto 
teplém uložení veverka třeba více hodin bez pohnutí vytrvala. Bylo to v skutku milé 
zvířátko, které nikomu neubližovalo a mnoho potěšení nám působilo dáváním na jevo 
neobyčejné obratnosti. Jednou spustila se oknem druhého poschodí po stěně zcela 
hladké na dvůr, ne snad že by chtěla byla utéci, ale jen z pouhého šprýmu, a dokázala 
ten kousek s úplnou, jistotou nejinak než jakoby běhala po podlaze. Měla však jednu 
necnost, kterou si nikterak nechtěla odvyknouti. Kdekoliv přišla na kus papíru, roztr- 
hala jej na kousky. Nám dětem nadělala tím dosti škody, a pokazila nám leckterou 
radost s obrázkem neb nově darovanou knihou, ale my jí to rády odpouštěly, neboť 
nám byla veverka milejší nade všecky naše obrázky a knihy, které jsme potom tím 
bedlivěji před ní opatřovali. Když ale jednou otci roztrhala sdesitizlatovou bankovku a 
podruhé důležitý úpis, nezbývalo nic jiného nežli veverku buď do klece zavříti anebo 
z domu dáti. Jak svrchu již podotknuto, nemilovali jsme vůbec zvířata zavřená, jme- 
novitě pak veverka v kleci nebyla by nám ani polovici toho potěšení poskytovala, jako 
na svobodě běhající, pročež chtěj nechtěj, když jinak nebylo, rozloučili jsme sé s ve“ 
verkou, naposledy se s ní pomazlivše, a dali jsme ji hajnému. 
Mezi oblíbenci, kteří jem mně byli milí a nikomu jinému; sluší jmenovati mého 
kráeoe, M ropáví pF eniožných ak jsou si zove a kavka o sí vážné vze< 
krkavec nejdelší živobytí mezi zvířaty, a že dosahuje sedmdesáti i osmdesáti let svého 
věku. On vypadá vždycky jako letný, a sám hlas jeho zní jako ochraptělý mezi Vi- 
chřicemi, bouřícími okolo starých kostelních věží a v pustých lesích. 
Můj krkavec byl velmi družný pták, miloval společnost lidskou, a nejevil žádnou 
nevrlost a zasmušilost. Naopak byl velmi čilý a rád se do všeho pletl. Jednou vysá= 
„zoval zahradník záhon vzácnými a drahými květinami, ale sotva odvrátil záda, byl tu 
