— 133 — 
již krkavec a všechny mu je vytrhal. Dělníkům pracujícím v zahradě, jestliže se ne- 
měli na pozoru, zavlékl nejpotřebnější nářadí, které jen unésti mohl. Domlouvalo-li se 
mu strany toho; odpovídal kýváním hlavou a chraplivým krákotem, jakoby chtěl říci: 
„»Ano, já to byl; ale nepovím vám, kam jsem to dal“ Pro takovou nestydatost často 
se za ním dělníci honívali, nikdy ho však nemohli chyliti, pročež házívali po něm vším, 
cokoliv jim do rukou přišlo, on ale uměl se tak dobře vyhýbat jako utíkat. Obyčejně 
vylítl někam na místo nedostupné, odkudž pak se díval na své pronásledovatele pohledem 
vítězně pohrdavým. 
Můj krkavec uměl říkat několik slov, málo sice, ale za to dosti zřetelně. Bylof 
velmi směšné, když někdy stíhán jsa uhnul hlavu na stranu, aby ho nezasáhl proutek 
po něm hozený, a potom obrátiv se k svému pronásledovateli volal naň hlasem chra- 
plavým: „Copak děláš?“ Jiného tuším nic mluvit neuměl, nežli těch málo slov, ale ta 
měl vždycky poholově. Časem stávalo se; že byla velmi trefně a na pravém místě pro- 
nešena, jako jmenovitě jednou, když seděl na střeše altánu a najednou začalo silně 
hřímat. Krkavec pohlédl vážně k nebi a zachraptěl s obzvláštním důrazem: „Copak děláš ?“ 
Když byl v neobyčejně dobré míře, míval obyčej, krákorat mi do ucha přidušeným 
hlasem, jakoby mně, Bůh ví jak důležitou věc šeptal, při čemž mne chvílemi klofal do 
tváře, až jsem se musel nemálo přemáhat, abych nejevil strach před jeho ostrým zobákem, 
Bylo se věru co bát tohoto mohútného jeho nástroje, čehož podával časté důkazy ; 
obzvláště byl hrůzou všech osob, které nebyly náležitě bedlivy na své punčochy. Kde 
spatřil nejmenší dirku v punčoše, ihned se po ní hnal a vší mocí v to místo klofnul, 
až obyčejně vytrhl kus masa. Z proklínání, kterého se mu za to dostávalo, nedělal si 
ničeho a odcházel tak pokojně a lhostejně, jakoby se pranic nebylo přihodilo. 
Vůbec si náš krkavec z málo čeho co dělal, a byly jenom dvě věci, které ho 
přiváděly do nesnáze, z čehož jsme pokaždé měli veliké potěšení. Každoročně, když 
přišel čas páření, bylo na něm pozorovat veliký nepokoj, on si vyhlídl nějaké místečko 
a snášel lam proulí, puzen bezpochyby nějakým temným představením o praktickém 
účelu toho. Patrně mělo to býti na hnízdo, on ale nevěděl co s proutím počít a hro- 
madil i rozhazoval je na různo. Scházelať mu družka, která by se v tom zajisté lépe 
byla znala.. Krkavec byl si dobře svědom svého nešikovného počínání, ale nevěděl 
kudy: do toho, i bylo vidět že je v nesnázi a že sám na sebe se mrzí. Když jsme se 
přišli naň dívat smějíce se mu, on točil se v rozpacích a patrně ukazoval na sobě, 
kterak se stydí. 
-= Jiná okolnost, která jeho vzdorovitého ducha nemálo pokořovala, byly útoky, jimž 
vydán byl se strany svých vlastních příbuzných. Pamětihodna jest zášť zvířat divokých, 
jmenovitě pláků, na ochočence svého druhu. Zdá se, jakoby je považovali za prone- 
věřilce a zrádce vlastní rodiny, kteří se přidali k silnější straně. Náš krkavec nebál 
se žádného člověka, kdykoliv ale se za ním hnal divoký krkavec, přicházel vždy do 
nesmírného rozčilení a veliká hrůza ho popadala.  Udávalo se to častěji, než by se dalo 
myslit dle vzácnosti těchto ptáků. © Obyčejně nás navštěvovali po jednotlivu, jednou ale 
strhl se v zahradě náramný povyk, a když jsme vyběhli, spatřili jsme neméně nežli šest 
krkavců pronásledovati našeho. Měli jsme je co odhánět, náš domácí krkavec pak byl 
po celý den velmi smutný, měl křídla schlípená a neřekl ani jednou: „Co pak děláš ?“ 
1 Konec vzal chudák truchlivý, ale ovšem zasloužený; po mnohých nezbednostech 
