— 168 — 
mínalo se události této než jako bájky, ačkoli okolnost; že plavci. při vjižním (konci“o 
poledni slunce vždy na pravé ruce měli, jsouce obličejem: k“ západu: obráceni; ukazuje 
nato, že rovník skutečně překročili; arci přistehdejším stavu astronomie si úkaz ten ani 
Herodot, vysvětliti nemohl.. Tak, málo umělo se tehdy: použit výsledků podobné o“ 
že brzy, v zapomenutí přišly. 
Karthago; rozšířilo obchod svůj, (dle Herodota) až; na zlá pobřeží západní Ati 
S. vnitřní Afrikou provozován, obchod, pomocí karavan velikou pouští táhnoucích — 
avšak všecky zeměpisné známosti, kterých Karthagenští nabyli, chovaly se co tajemstva 
státní, podobně, jako u Foeničanů, Plavba admirála Hannona, který k nařízení vlády Kar- 
thagenské na západním africkém pobřeží osady založiti měl, vztahovala se, jak'se zdá, až do 
horní Guinei, nelze však s jistotou udati, v kterém čase vykonána byla. © Dějepis zmiňuje 
se též o výpravě ku pramenům Nilu za císaře Nerona. Pomníky panství Římského nacházel 
Barth až ku hranicím pusté Hamády, ve Fezzanu neukazovalo se už ani známky ; souhlasí 
tedy hranice staré provincie římské v těchto stranách asi s pomezím vlastního Tripolisu. 
Jako divé vlny přivalily se do Afriky hordy mohamedánských Arabů; dobývajíce 
Šmahem veškeré krajiny severního pomoří a obracujíce mečein na víru svou. Rozšířili 
se však i v Sahaře, jež obdržela od nich užitečného. velblouda; -a islam proniknul daleko 
na jih až do krajin černochů. Arabové vyvolali nový ruch, jimi rozkvětl obchod, tím 
získal zeměpis a u středověkých geografů arabských jeví se severní i střední Afrika 
v-jasnějším světle. © Připomenutí zasluhuje přědé vším zeměpisec Leo Africanus *), který 
mnohé krajiny Afriky na vlastních cestách poznal. Zajímavé jest, že Nigr (největší řeka 
Sudanu), 'o kterém už Herodot a jiní geografové staré doby praví, že teče k východu, 
jsa totožný s Nilem aneb jeho přítokem, Leo nechá téci k západu, dokládaje k dotvrzení 
toho, že sám po něm z Tombůktu do západních říší plul. Omyl tento byl příčinou, že 
se později Senegal a Gambia držely za ústí Nigru; a byl vlastně teprv M. Parkem (1796) 
vyvrácen. Po Senegalu a Gambii doufali se Evropané později dostati do zlatonosné země 
Dženne a báječného Tombuktu na břehách Nigru. 3 
Obchod evropský s bohatou Indií byl velice stížen, když krajiny řecké a egyptské, 
jej prostředkující, padly do rukou Turků. Vidělo se nutné, hledati obchodu indickému 
jiných drah, na kterých by se pokojně pohybovati mohl, — nalézti spojení námořské. 
Myšlénka ta vznikla nejdříve v Portugalsku, nebo vlastně v hlavě infanta Jindřicha, syna 
krále Jana I.; on se uchopil se vší rázností provedení jejího (1415), neboť byly mimo 
bohatství Indie zprávy o zlatonosné zemi Ghinei v Africe dosti velikým lakadlem, a po 
více než osmdesátiletém namáhání poštěstilo se konečně Portugalcům, objeviti jižní konec 
Afriky a dosáhnouti na mořské cestě Indie. Mezi tím též Amerika pro Španěly odkryta. 
Indie a zlatonosné břehy Afriky přinášely náramného bohatství malému Portugalsku, 
a byl tedy dosáhnut účel výprav jeho do cizích zemí úplně. Usazení se na březích 
afrických nemohlo míti značných následků pro zeměpis tohoto dílu světa, pro pokrok a 
a věděl skorem vždy báječné od pravdivého rozeznati. Jím počíná první, bájí na 
větším díle prostá, důkladnější známost země, ún se nazývá právem otcem geografie. 
„» Narozen v Granadě koncem, 15, věku, nřišal. s,rodiči svými do Fezu; kdež, (obdržel, 
" své vzdělání. Procestoval velikou část střední a severní Afriky i západní Asie; v Římě 
od papeže Lva X. pokřtěn, přeložil svůj rozsáhlý zeměpis Afriky z arabského "in ital- 
štiny; toto dílo přineslo mu příjmí Africanus — vlastně se nazýval Alfasi. 
