— 188 — 
snášejí anebo na nich sedí, an zatím samci stojí na stráži, v čemž velikou bedlivost, jeví, 
V ten čas jsou tak srdnatí, že kdyby se k.nim přiblížil člun, neomylně byl by od nich napaden- 
Labuť bojuje svýma křídloma, v nichž tolik síly má, že může jimi člověku i nohu 
přerazit, jakož o tom příklady máme. Jmenovitě starý samec jest neohrožený, i přihodilo 
se jednou, že takový pták sám jediný pustil se do dvou vandrovních — kteří nejspíše se 
zastavili, aby se dosyta nadívali na tuto „velikou busu,“ což mu snad po chuti nebylo — a 
jednoho na zem poraziv strašnýma křídloma svýma nerázně ho tepal, čehož druhý se uleknuv 
poradil se s Vaůkem. Křik poraženého vandrovního přivolal k místu lidí, kteří měli co 
dělat, aby zahnali labuť a vysvobodili vandrovního hrubě ztřískaného. Zlí jazykové praví, 
že prý oba tito hrdinové byli svého řemesla krejčí, já ale k obhájení statečnosti pootivého 
řemesla krejčovského tvrdím, že oni vandrovní mohli dobře býti jakéhokoliv jiného povo- 
lání, neboť labuť ve svém vzteku jest skutečně objev strašlivý, a to tím více, čím méně 
jest se nadíti takové zuřivosti od zvířete na pohled tak velebně klidného. 
Jakou silou přírody může neveliký nástroj, složený pouze ze svalů ptačího křídla, 
provozovati takovou moc, jakou bychom očekávali jenom od ocelové pružiny, nedá se tak 
snadno vysvětlit. Tutéž mohútnou pružnost znamenáme v přírodě i jinde, jmenovitě při 
stehnu a ostruze kohoutí. V čelistech některých zvířat, v zobácích rozličných pláků, v kle= 
petech račích spočívá ustrnutí hodná síla, ale ta působí jen znenáhla, záležejíc v trvajícím 
stiskování. Rána od labutího křídla nebo kohouti ostruby jest něco docela jiného, zde 
působí, abych se tak vyjádřil, jakási mechanická umělost. Zvíře ji zasazuje mrštěním, a 
to v útoku. Do labutího křídla spíše ještě bychom se nadáli jakési síly, ač ne tak veliké: 
ale síla kohoutí ostruhy vzbuzuje opravdu podivení, Náležíť to k četným výjevům přírod- 
ním, jimž toliko můžeme se obdivovati, vysvětliti jich sobě neumějíce. 
Hnízda zhotovují labutím rybáři z drobného proutí a slámy, jež pouštějí na vodu 
v oblíbených jejich stanovištích. V čí hnízdo se labuť usadí, ten má právo žádati od obce 
Starého města Londýnského (City), jíž tato osada labutí náleží, pět šilinků.  Roste-lí voda 
následkem dešťů, hnízda labutí splývají vždy na povrchu, tak že se vejce nikdy nezámáčejí, 
Mladá labuť je první rok popelavá a nedosahuje plné krásy své před druhým létem, 
kdežto se začíná pářit. Labuť klade obyčejně tři neb čtyry vejce, někdy i pět až i šest. 
V zimě žijí labutě v malých hejnech, ač vůbec nejsou ptáci družní, jako husy a 
kachny. (V ten čas mají hejna určité okresy v řece, kamž cizí labuť nesmí se ani odvážit, 
nýbrž jest ihned vypuzena. Pokryje-li se Temže ledem, nastanou zlé časy pro labutě, jimž 
odňata potrava i cvičiště. V takové smutné případnosti obyvatelé pobřeží shánějí labutí 
kolik. kdo může a krmí je pod kůlnou žitem, začež dostává se jim od obce Starolondýnské 
hojné náhrady. V těchlo kůlnách, tak rozdílných od jejich vlastního živlu, necítí se labutě 
na svém pravém místě. © Jmenovitě jsou nepřátelé vší nečistoty, buďsi jakákoliv. Na, štěstí 
netrvají mrazy nikdy dlouho, a labutě vracejí se zase k svým oblíbeným bydlištěm, kdežio 
brzo se očistí a zeuchané péří napraví, aby se skvěly v předešlé kráse. 
Jak mile nastane jaro, rozdělí se hejna zase na párky. Je-li vidět pohromadě tři 
neb čtyry, jsou to buď mladí ještě při rodičích, anebo staří, již neplodní, 
Samec zdá se že jest věren samičce, aspoň přes jedno léto, jako větší díl ptáků 
v slavu přirozeném.. Ve dvoře to arcit při domácí drůbeži nespatřujeme, proto že se drží 
jen málo samců na mnoho samiček. Kdybychom však domácí své ptactvo pustili do Jesa, 
zajisté by se věc proměnila a každý sameček by se věrně přidružil k jediné samičce. Holubi 
