— 198 — 
Airy pomocí nejnovějších Hansenovských tabulí, že dalum od Cicerona zachované jest 
docela pravé, a že zatmění to dne 28. května 584 před Kristem v krajině, kde ona 
bitva se dála, skutečně úplné bylo. Pravil jsem „docela pravé,“ neboť počítání chrono- 
logů uchyluje se od počítání hvězdářského o rok, pročež Cicerův rok 585 a Airyho rok 
584 jest tentýž. — Jiná úplná zatmění slunce před Kristem udála prý se v letech 434 
a 310. Po Kristově narození zaznamenali nám dějepisci: úplné zatmění při smrti Agrip- 
piny roku 59, pak v letech 237, 360, 484 787, 840, 878, 957, 1133, 1187, 1191, 
1241, 1386, 1415 (v Čechách), 1485, 1544, 1560, 1567, 1598, 1605, 1706, 1715, 
4724, 1733, 1778, 1806, 1816, 1842, 1850, 1851, 1853, 1858 a 1860. 
O zatměních před začátkem 17. století víme velmi málo. Yzbuzovalať u diváků 
strach a úzkost — nedostatek slunečního světla se jim zdál nekonečný — a oni asi 
sotva si troufali pozdvihnout svých očí k nebi. Ačkoliv, jak nyní víme, celé trvání 
plného zatmění nejvícé jen 8 časových minut obnášeti může, nacházíme všude u leto- 
pisců výraz „tenebrae longae“ — dlouhá tma. Teprva o úplném zatmění roku 1605 
vypravuje nám Kepler, že okolo zatemnělého slunce objevil se plamenný kruh značné 
a všude stejné širokosti, který vysílal takovou jasnost, že nebylo na nebi vidět ni- 
žádné hvězdy. 
Po zatmění roku 41605 následovalo celé století, ve kterém neměla Evropa ani 
jediného úplného zatmění. V tomto čase osvěta pokračovala, a jakkoli bylo ještě v 18. 
století dosti lidí jinak vzdělaných, kteří mluvili o jedovatých výparech zatměním slunce 
spůsobovaných, přece již zatmění roku 1706 nalezlo pokojných a bedlivých pozorovatelů, 
Nejobšírnější jest zpráva francouzských hvězdářů Planiade-a a Clapičs-e, kteří pozo- 
rovali toto zatmění v Montpellieru. Mimo pozorování změny barev pozemských předmětů 
v čas zatmění, pak chování se zvířat (zcela jako v noci) obsahuje zpráva ta dosti vě- 
decký popis soířícího věnce čili tak zvané koruny, obtáčející zatměné slunce. „Jak 
mile slunce docela se zatmělo,“ praví pozorovatelé, „viděti bylo měsíc obtočený osle- 
pujícím bílým světlem, tvořícím okolo kotouče tohoto sputníka jakýsi věnec z šíří asi 
tří minut obloukových. Uvnitř těchto mez; bylo světlo stejně silné, přecházejíc pak 
v slabou zář, jenž tvořila kolem měsíce kruhovitou plochu asi 49 v poloměru mající, a 
pomalu v temnu oblohy se ztrácela.“ 
Devět let na to, při úplném zatmění slunce roku 1715, jež v Londýně Halley a 
Louville pozorovali, ukázala se koruna zase, objevíc se tenkráte již několik sekund 
před úplným zatměním slunce, když ještě srp sluneční co řada světlých teček, podoben 
ke šňůře perel, na nebi se skvěl. Halley nazývá barvu koruny „perlově bílou“ Lou- 
ville „stříbrobílou,“ oběma zdála se míti společný střed s měsícem a při kraji měsíce 
silnější světlo. Také již tenkráte pozoroval Louville, že ve směru paprsků koruna ne- 
svítí všude stejně, nýbrž že ukazuje přestávky, podobajíc se tím poněkud žáři, malované 
okolo hlav svatých. Též Louville to byl, jenž ku konci úplného zatmění spatřil kol 
měsíce kruh velmi světle čérvený, který nepocházel od achromatismu jeho dalekohledu. 
Zatmění slunce roku 1724, jež pozoroval Maraldi, opravilo mylné domnění © středu 
koruny. Tento hvězdář nalezl, a všickni pozorovatelé pozdějších zatmění to potvrzují, 
že koruna má týž střed se sluncem. 
Při úplném zatmění slunce roku 4733 spatřil Švéd Vassenius, který je v Gothen- 
burku skrze 20střevícový teleskop pozoroval, ponejprv ony červené skvrny světlové, 
