— 199 — 
jež nyní obyčejně zveme protuberancemi, okolo měsíce. Vassenius, který považoval 
korunu za parokruh měsícový, popisuje červené výstupky následujícími slovy: „Admira- 
tione non solum, sed et judicio illustrissimae regiae societális maximé dignae videbantur 
subrubicundae nonwullae maculae in illa (atmosphaera lunae) extra periphériam disci 
lunaris conspectae, numero tres aut guatuor, gůas inter una ceteris major medio fere 
loco inter meridiem et oceidentem guanlum judicare licuit.  Composita haec erat tribus 
guasi partibus seu nubeculis minoribus parallelis, inaegualis longitudinis cum aliguali 
obliguitate ad peripheriam lunae.©  (Philosoph. Transactions vol. 38 p. 134.) 
Z toho, co povědíno, viděti, že zjevy naskytující se při úplném zatmění slunce, 
jako roztržení srpu slunečního v perlovou šňůru, koruna v podobě záře svatých, obrou- 
bení kraje měsíčního červeným světlem, konečně červené výstupky čili protubérance» 
byly již na začátku minulého stolelí pozorovány. Jmenovitě koruna podrobena i měření, 
a Lahire a de U Isle snažili se ji uměle zobraziti. Poněvadž ale po roce 1733 několik 
desetiletí nepřineslo vzdělané Evropě nižádného úplného zatmění slunečního, všecky tyto 
zjevy přišly pomalu V zapomenulí. 
Konečně po 4šleté přestávce přišel rok 1778 s úplným zatměním slunce, jež 
vylíčil španělský důstojník Don Antonio Ulloa. Ten, konaje plavbu po moři, nacházel 
se v len čas mezi portugalským předhořím Sl. Vincent a azorským ostrovém Tercéirou. 
Povětří bylo velmi čisté; jak mile poslední paprsek sluace ztnizel, objevili se hvězdy 
první a druhé velikosti. Zároveň bylo vidět okolo měsíce silně se skvějící věnec, klerý 
se zdál rychle do kruhu se otáčeti. Věnci tomu přibývalo síly a zářivosti, čím více 
střed měsíče ke středu slunce se blížil, a v prostřední době zatmění obnášel v šířce + 
průměru měsícového. Z tohoto svílícího kruhu rozšiřovaly se na všecky strany paprský 
světla, které ještě u vzdálenosti průměru měsícového viděti bylo brzo silnější brzo slabší. 
Barva světla byla uvnitř červená, pak světle žlutá, a přecházela pomalu dó běla; skvělost 
ale byla všude stejná a všecky částky se tetelily. Když věnec byl nejjasnější, bylo 
viděti toliko hvězdy první velikosti, později objevily se i hvězdy druhé velikosti; 4 neb 
5 sekund před koncem úplného zatmění věnec zmizel. 
Úplné zatmění slunce roku 1806 v Americe pozorováno bylo od Bowditche, Fer- 
rera a Ellicota. Šířka koruny se sluncem soustředně vystoupila až na 6 obloukových 
minut, barvitost její byla perlově bílá. Od kraje světlejšího věnce vycházely paprsky; 
dosahující až na 3 stupně dálky. Také roztržení srpu slunečního v jednotlivé tečky 
světlové, pozorované již roku 4715 od Halleye, bylo od posledních dvou jmenovaných 
kvězdářů amerických viděno. O protuberancích nezmínili se ani Ulloa ani Amerikáni 
nižádným slovem ! 
Roku 1816 bylo 19. listopadu úplné zatmění, které se pohybovalo přes Švédsko, 
západní Prusko, Polsko, Halič a Turecko. © úkazech tohoto zatmění víme vélmi málo; 
poněvadž listopadové počasí obdařilo větší část měst hojně padajícím sněhem. Nicméně 
máme z tohoto roku velmi zajímavé vylíčení přechodu měsícového stínu na zémi od 
©. k. guberniálního rady Lorenze, klerý pozoroval zatmění slunce na cestě své do Lvova 
z jedné vysočiny asi 1; míle na severozápad od městečka Radymna v šírém poli. 
„Velmi pamětihodna,“ praví, „byla několik sekund před úplným zatměním vidilelná cesta 
stínu měsícového na velikých sněhem pokrytých rovinách od západu k mému pozořišli. 
Tam leželo již vše v hluboké temnotě, všecky vesnice zmizely najednou ve tmě, až 
