— 0 — 
stín východního kraje měsícového také mne dohonil a nejbližší okolí v temnotu ponořil, 
Trvání úplného zatmění mohl jsem jen asi na 14 sekund udati, poněvadž můj: sloužící: 
strachem pojat jenom do 6 sekund počítal, já pak oslatních,8 toliko hádáním, doplnil, 
Rovněž tak zajímavé bylo při vystoupení západního kraje slunce viditelné přehnání se 
měsícového slínu, jehož se přibližování též dalo se rozeznati, ma, rozlehlých sněhových 
rovinách. Také jsem se musil nalézati právě na hranici úplného zatmění, poněvadž 
jižní obzor zůstával objasněn, což poskytovalo velmi zajímavý pohled, an město Jaroslav, 
asi 4 míle vzdálené, které jsem z počálku ani nepozoroval, při úplném zatmění najednou 
jako lesklé jádro vystoupilo. Koně dostávali úzkost a tlačili se obráceni k sobě, ra- 
dostně ale zařehtali při vyskytnulí se prvního paprsku slunečního. | Pozornost, moje, 
obrácená, zcela na trvání zatmění a přehánění se stínu měsícového, nedovolovala mně 
při krátkosti času proskoumati ostatní nebe,“ 
Na rok 1816 následovalo celé čtvrtstoletí bez úplného zatmění slunce v Evropě 
viditelného — doba to míru, rychlého a mocného se vyvinutí přírodních věd, zdoko- 
nalení fysikálních theorií a nástrojů, method pozorovacích a vysvětlovacích. Dne 8. 
července 1842 přihodilo se zatmění slunce, které v Portugalu, Španělích, jižní Francii, 
Sardinii, Lombardsku, Rakousích, Haliči a Rusku až daleko do Sibiře bylo úplným, 
Jelikož se táhlo takořka středem vzdělané Evropy, spěchali hvězdářové francouzští, an= 
gličtí, němečtí a ruští ku pásmu úplného zatmění, aby na vlastní oči spatřili úkazy od 
Ulloy a Ferrera pozorované (dále nazpět se nesáhalo), na něž byl před tím Arago 
upozornil.  Umínili si vyměřiti korunu ve všech směrech, aby se přesvědčili o pravdi- 
vosti Ferrerova domnění, že jest soustřední se sluncem, ustanovili čas její viditelnosti, 
a skoumali její barvu, podobu a povahu jejího světla, zdali jest polarisované čili nie. 
Roztržení slunečního srpu v perly, které od roku 1836, kde je Baily při kruhovitém 
zatmění pozoroval, obyčej byl nazývali perlami Bailyho, úkazy světlové na temném mě- 
síci, viditelné hvězdy, proměna barev pozemských předmětů atd., to vše mělo pojato, 
býti v obor skoumání. O protuberancích nebylo žádné zmínky, poněvadž Vasseniova 
zpráva od roku 1733 byla zapomenuta. Pařížští hvězdářové zvolili za své. stanoviště 
Perpignan, Angličané Airy a Baily šli do Italie, kdež onen pozoroval na Superze u Tu- 
rina, tento v Pavii; z Altony přišel zasloužilý hvězdář Schumacher do Vídně; Otto Struve 
a, Szydlowski posláni jsou od ruského ministerstva osvěty do Lipecka. Co se předně 
týče perel Bailyho, nespatřil je při vší pozornosti nikdo než abbé Peytal v Montpellieru 
a Baily sám v Pavii; ostatní pozorovatelé, přičítali rozdělení poslední linie sluneční ne= 
rovnostem měsícového kraje. Svítící koruna objevila se v plném lesku. Skládala se 
z kruhovitého (vnitřního) pásma, mezujícího s tmavým krajem mésícovým, a druhého 
méně světlého, jímž onen byl obejmut. Světlo tohoto druhého pásma sláblo pomalu od 
vnitřku na „venek, světlo prvního bylo všude téměř jednostejné. Měření šířky vnitřního 
věnce kolotají mezi 2—4 minutami obloukovými, měření zevnitřního ale mezi 83—25 
minutami; 8% nalezl Petit v Montpellieru prostředkem síťky v dalekohledu umístěné; 25 
udávají Struve a Szydlowski z dohadu. Dle, pozorování Montpellierského objevila. se 
koruna 5—6 časových sekund před úplným zmizením slunce a, zůstala ještě. nějaký čas 
po. jeho, opětném vystoupení viditelnou.. Ve směru čáry, spojující oba body kotouče 
slunečního, kde zatmění: jeho počalo a kde přestalo, ležely „dle pozorování. v: jižním 
Francouzsku dva veliké chomáče paprskové, které se mohly považovat za prodlouženiny 
