“ 
V 
P 
— WM — 
zevnitřního věnce. Trochu na levo od nejsvrchnějšího bodu slunce viděl Arago v ze= 
vnitřním věnci širokou světlou skvrnu, složenou z paprsků zapletených v podobě zcu= 
chaného: přadena. © Rozbíhající se paprsky, které činí korunu podobnou k záři svatých; 
nesáhaly až ku kraji měsíce, nýbrž jenom až k vnilřnímu jasně svílícímu pásmu. Dle 
Struve sáhaly tyto paprsky až na 3—4 stupně do oblohy. Barva koruny líčí se ode 
všech pozorovatelů co bílá, v dalekohledu trochu nažloutlá. Udání však síly jejich se 
velice rozchází, z vělší části se přirovnává k síle měsíčního světla. Professor Belli 
v-Padově shledal je 6— krát slabší nežli světlo měsíční; v Lipecku naproti tomu měla 
koruna takový lesk, že prosté oko sotva vydrželo na ni pohlížet. Stejně nerozhodnuta 
zůstala olázka o polarisaci světla korunového, jedni spatřovali stopy polarisace, jiní nic. 
Na Daguerrovskou desku jakož i na papír brómem potřený neúčinkovalo světlo koruny 
ani v Miláně ani ve Veroně. 
Co ale žádný pozorovatel neočekával, byly červené protuberance. Na přiloženém 
kamenopisném vyobrazení vidíme je v té spůsobě, jak je Schumacher pozoroval ve 
Vídenském refraktoru, majícím otvor 6 palců, Tento „docela neočekávaný zjev“ popi- 
suje Schumacher následujícími slovy: „Při prvním pohledu zdálo se, jakoby na třech 
místech vyrážely z měsícového kraje červené plameny, po několika okamženích pokojného 
pozorování však bylo patrno, že v těchto domnělých plamenech není žádného pohybu. 
Objevovaly se spíše co zoubkovaté, v jasně růžovém světle zářící vrchole ledovců, vy- 
stupující asi 1—2 minuty přes kraj měsícový. Změn v podobě nebo vysokosti těchto 
hor (užívám slova hora jen ku krátkému naznačení zjevu, nechtěje tím nikterak usta— 
novili jejich povahu) neznamenal jsem žádných, jakkoli dobrota dalekohledu a jasné 
sluneční sklo všecko obzvláště zřetelně mně ukazovaly. Pohříchu ale byl čas, co jsem 
je klidně pozorovati mohl, velmi krátký.... V krátce před koncem úplného zatmění,“ 
píše týž pozorovatel dále, „vystoupila na oné části kraje měsícového, kde první jiskra 
svělla vystoupiti měla, úzká růžová vrstoa, zaujímající asi 70—80 stupňů kraje měsíco- 
vého, která však, jak mile se talo jiskra světlová objevila, zároveň s červenými horami 
i s korunou zmizela. “ — Ředitel Littrow viděl tytéž tři výstupky, čili jak je nazývá 
plameny, ještě dříve nežli se zbarvily, a ještě potom když pozbyly své“ barvitosti. 
Pozorně-li projdeme všecky zprávy pozorovatelů, shledáme při vší rozličnosti popisu a 
pojmenování těch výstupků, že všude viděny byly na severním a východním kraji slunce, 
a že měly podobu hor. Scházelo pouze vysvětlení, zdali náležejí měsíci nebo slunci, a 
kterak se má vykládati jejich červená barvilost. 
1 Pozoru hodno jest, že Caldecott, upozorněn jsa na tento zjev, při úplném zatmění 
slunce, jež 21. prosince 1843 v Parratu ve východní Indii pozoroval, nižádných pr = 
výstupků neb hor neznamenal. 
"Když tedy žádné od Araga navržené vyšetřování při zatmění roku 1842 úplně se 
nezdařilo, ano ještě k tomu přistoupily nové otázky strany protuberancí, bylo potřebí 
očekávati pozdějších pozorování. Na štěstí následovala nyní úplná zatmění slunce ry- 
chleji po sobě než dříve. Dne 8. srpna 1850 událo se takové zatmění v Australii a 
pozorováno jest v Honolulu (na Sandwichských ostrovech) od Poláka Kutezyckého: 
Koruna byla. docela nepravidelná, vůbec vypadala jako hvězda o vícerých, nestejně od 
sébe vzdálených ramenech rozličné délky. Ku krajům měsícovým byla, světlejší, ani 
však v celku ani v žádné ze svých částí neukazovala nižádné stopy nějakého okrouhlého 
