— M0 — 
neb obdlouhlého lemu, který by kolem obou nebeských těles činil věnec; světla jejího 
ubývalo velmi stejně beze vší náhlé změny. Bylo tedy nemožno ustanoviti, se kterým 
z obou těles měla koruna stejný střed. Ve směru na kraj měsíce prostopádném. uka- 
zovala koruna temné pruhy, což jí dávalo podobu záře svatých. To vše bylo úplně 
nehybné. Obě nejdelší ramena koruny ležela ve směru téměř kolmém a objímala úhel 
29 35“; ramena v pravo a v levo položená měla rozsáhlost 29 5“ Levá část byla skoro 
dvakrát tak dlouhá jako pravá, hořejší větev byla na začátku úplného zatmění rovněž 
značně delší nežli dolejší. V okamžení před vystoupením slunce sesílilo se světlo ko- 
runy v čásli s měsícem hraničící tak znamenitě, že těžko bylo prostým okem na ni 
patřiti. Toto nad ostatek světlejší pásmo mělo skrovnou šířku asi 4“ 10“. Jak mile se 
objevil první paprsek slunce, zmízela celá koruna, a její místo zdálo se od té doby úplně 
temné. O protuberancích vyjadřuje se Kulezycké taklo: „Na perlově bílém poli koruny 
objevil se skoro zrovna na nejvýchodnějším bodu měsícového kotouče výstupek podivu 
hodné ostrosti a barvitosti, an jiný, širší běžel zárovně s krajem měsíce; na blízku nich 
viděti bylo znamenitě delší, velmi útlý růžový pruh. Třetí výstupek skrovné výšky, ale 
širšího rozvinutí, nalézal se na západní straně měsíce, trochu k severu. Východní vý= 
stupek měl podobu poloviční ellipse, jejíž malá osa dotýkala se kraje měsíce; veliká 
osa, kolmo na ní stojící, zdála se dvakrát tak dlouhá jako malá. Růžová barvitost 
tohoto výstupku šla poněkud do fialova a byla po krajích trochu tmavější. Výšku jeho 
vyměřil jsem Rochonským mikrometrem na 3“ 58“. An jsem se zaměstnával měřením, 
nápadné bylo mně, že jeden z obrazů toho výstupku značně měnil svou jasnost beze 
vší proměny barvy, aniž pak docela mizel, když jsem prismatický dalekohled otáčel; 
světlo jeho bylo tedy aspoň z části polarisované. O světle koruny nezdálo se, že by 
se v tomto dochodu účastňovalo. Opětným zkoušením přesvědčil jsem se beze vší po- 
chybnosli, že větší (východní) výstupek se zmenšil, kdežto ostalní (západní) byly vzrostly. 
Já bedlivě sledoval tyto změny a dovoluji si tvrditi, že tyto výlevy čili výstupky od 
slunce pocházejí. Ještě později ukázalo třetí skoumání, že skvrna na severozápadě byla 
vzrostla, při čemž úzký pruh na blízku severní skvrny docela od kraje měsícového se 
oddělil; nyní objevil se sám co rozdělen na dva kusy malou mezerou mezi nimi. V okam- 
žení před opětným vystoupením slunce objevilo se na západním kraji měsíce mmožství 
malých, hustě stěsněných teček též růžové barvitosti. Celek vypadal jako velmi úzký, 
nejméně 60 stupňů zaujímající plamenný pás.“ Ostatně domnívá se Kuťezycki na zá“ 
kladě svých pozorování, že tyto výstupky jsou ve spojení s pochodněmi slunečními. — 
Důležité zatmění slunce roku 1850 ukázalo tedy zřetelně, že protuberance nenáležejí 
měsíci, nýbrž slunci, což dokázáno jejich vzrůstem jakož i odtržením jejich od kraje 
měsícového; dále pak v pochybnost uvedlo polarisací světla korunového, polarisací pak 
světla výstupků otázkou učinilo. S tím větší napnutostí očekávalo se úplné zatmění 
slunce, které bylo viditelné v Evropě 28: července následujícího roku 1851. 
Pásmo úplného zatmění táhlo se roku 1854 přes pomoří norvéžské, Dánsko, Švéd- 
sko a Prusko, pak skrze Polsko a Rusko. Opatření všemožnými pomůckami spěchali 
k němu hvězdářové střední a severní Evropy, postavíce se podél celé čáry od Christi- 
anie, kde Hansteen, skrz Gótheborg, kde Airy, Carlskronu, kde Feilitzsch, Gdansko, kde 
Mauvais a Goujon, Rixhoft, kde Littrow, Fearnley a Ragona-Seina, Kralovec, kde 
d Arrest a Wichmann, až k Lomži v Polsku, kde Otto Sitruve a Varšavští professorové 
