— 204 — 
koruny; a výstupků bude později mluveno, tuto musíme ještě promluviti o Zatměních 
roku 1853 a 1858. i 
0, zatmění, které co úplné 30, listopadu 1853 v Chili Dr. Moesta pozoroval, ne= 
dostalo se mi nižádné zprávy. Toliko v pojednání Secchiho „Sulla ecelisse solare del 
18. luglio 1860“ sir: 30 nacházím zmínku, že Moesta viděl protuberance.  Obšírnou 
zprávu naproti tomu s vyobrazením, jehož kopii na přiložené lithografii podáváme, vyho- 
tovila a uveřejnila komise hvězdářské výpravy, poslané od císařské brasilianské vlády 
do města Paranaguy ku pozorování úplného zatmění slunce, které se událo 7. září 1858, 
Hlavní obsah této zprávy jest následující: Hned po zmizení slunce, znamenali všickni 
pozorovatelé svítící korunu. „Spořádanost jejích paprsků byla nad míru složitá, tak že 
krátké trvání úplného zatmění nedovolovalo všecky jednotlivosti náležitě pojmouti. : Ná- 
padný byl nedostatek určitě obmezeného kruhu kol měsíce. Šířka celé koruny obnášela 
dle měření francouzského hvězdáře H. Liaise asi 33:6 .obloukových minut., K východní 
straně vztahovaly se paprsky o 4—5 minut dále, tvoříce jakýsi parabolický, chomáč, 
Prostému oku zdálo se, jakoby měsíc zvenčí zahalen byl lehkým bledožlutým závojem, 
byla to však jen vnitřní část paprskového věnce skrz dalekohled viditelného. Na této 
světlé půdě objevily se čtyry tlupy paprsků, dvě z nich vycházely od hořejšího kraje 
měsíce, dvě od dolejšího. Pátá tlupa, vycházejíc z východního kraje měsíce, zahýbala 
se, jinou lupu paprsků přetínajíc, k jihu. %—8 sekund po úplnosti zatmění obrátil 
Liais obzvláštní pozornost k této východní zahnuté paprskové tlupě, z níž jeden paprsek 
přilehal skoro ve spůsobě tečné čáry k měsíci, odstávaje od něho jen asi 2“, dotýkaje 
se konce jednoho výstupku. Při povlovném postupování měsíce k východu zmizel vý- 
stupek a paprsek přiblížil se až k samému kraji měsíce, až se ho na míště zmizelého 
výstupku dotýkal. Z toho udání mohlo by se uzavírati, že koruna se nachází za měsí- 
cem. Barva koruny byla na blízku kraje měsícového nažloutle bílá, dále stříbrobílá ; 
na začátku úkazu byla mnohem ráznější nežli ku konci, a na západě ráznější nežli na 
východě. Skoumána turmalínovou deskou a Savartským polariskopem ukazovala koruna 
stopy polarisace, a sice rovnoběžně s poloměrem kotouče měsícového. Po opětném vy- 
stoupení slunce zůstala koruna ještě asi 18—20 sekund viditelna. 
Protuberance, jichž bylo šest, objevily se zcela jinak, než dosavad byly pozorovány. 
Byly bílé, některé slabě růžové; širší než vyšší, a některé měly černý lem. Největší 
z nich ležela na západní straně, byla prostým okem viditelna a v dalekohledu zdála se 
složena z několika špicí. Výška její obnášela z počátku 58“, na konec ale 78“ Vý- 
chodní výstupky zmizely okolo prostředku úplného zatmění, západní v tom okamžení, 
když opět se ukázalo sluneční světlo. Z pozorovaných skorm slunečních srovnávala se 
jenom jedna dle polohy s jedním z východních výstupků, žádná však pochodeň sluneční 
nesrovnávala se s polohou nižádné protuberance. 
Ku konci tohoto oddělení promluvíme ještě v krátkosti o hypothesích k vysvětlení 
koruny a protuberancí, abychom tím lépe mohli oceniti výsledky pozorování roku 1860. 
Shrneme-li v jedno, co ve všech běžných míněních o příčině koruny a výstupků 
společného jest, dají se tyto pokusy o výklad odděliti na dvě hlavní hypothese. Jedna 
pokládá jak korunu tak i protuberance za věci skutečné, ať jsou to již pevné částky 
slunečního tělesa anebo páry našeho oboru vzdušného; druhá, vyslovená nejdříve v malém 
spísku prof, Feilitzsche: „Optische Untersuchungen veranlasst durch die totale Sonnen= 
