— 05 — 
finsterniss des 28. Juli 4851, Greifswald 1852,“ hledá příčinu těchto úkazů ve změnách 
světla, odrážejícího se od hrbolů povrchu měsícového. 
Co se předně týče první hypothese, také topografickou nazvané, musíme připo- 
menouli, že dle vůbec přijatého učení Herschelova těleso sluneční samo v sobě jest 
tmavé, obalené mdle svílícím závojem oblakovým, jejž zase zahaluje druhý řeřavý, ply- 
novitý obal, nazvaný fotosférou čili světlokruhem. Ve vůbec známých skvrnách slu- 
nečních, které se vykládají protržením obou těchto obalů, objevuje se nám tmavé těleso 
sluneční co černé jádro skvrny, závoj oblakový co šedý polostín (penumbra) je obklo- 
pující.  Fotosféra na blízku slunečních skvrn shuštěná pokládá se za příčinu svělléjších 
míst na slunci, tak zvaných pochodní slunečních. Za důkaz, že fotosféra se nalézá 
v- skupenství plynném, platí ta okolnost, že světlo od kraje slunečního vycházející ne- 
ukazuje v polariskopu žádných barev, kdežto řeřavá pevná neb kapalná tělesa podoby 
kulovité směrem šikmým, tedy z kraje, vysílají světlo polarisované. Zevrubné skoumání 
síly světla a tepla na rozličných částech kotouče slunečního zase ukázalo, že jedno i 
druhé znamenitě větší jest ku prostředku nežli ku krajům; z loho se uzavíralo, že mimo 
oblakový závoj a svěllokruh má slunce ještě třetí obal, který jest sice průhledný, ale 
jako náš zemský parokruh světlo a teplo pohlcuje. Tomuto třetímu obalu přičítá se 
tak slabá svítivost, že v silném světle fotosféry docela se ztrácí. Když však tuto po- 
slední při úplných zatměních slunce měsíc zakryje, vystoupí za temným kotoučem třetí 
obal v podobě koruny, jejížto mdle svítící záře dle ubývající hustoty ve směru k vněj- 
šímu všeobecnému světlu nebeskému slábne. Ke ztvrzení tohoto domění navrhl Arago 
zkoušky s polarisací. Neboť dejme tomu, že by bělavé světlo koruny při správném 
pozorování ukazovalo značné stopy polarisace, musejí se tyto nevyhnutelně přičítati 
světlu, přicházejícímu prostředkem reflexe od průhledného vzdušného oboru, jímž by 
slunce nepochybně muselo býti obaleno. Jak jsme viděli, byla polarisace koruny vždy- 
cky věc sporná: jedni domnívali se, že poslihli stopy její, jiní neviděli nic, i byli 
jsme takto poukázáni na zatmění roku 1860. Vážný však důvod proti skutečnosti tak 
rozsáhlého vzdušného oboru slunečního poskytuje běh komety od roku 1843, který by 
v čas přísluní svého byl se musil octnouli v tomto oboru, kdyby tento tak daleko sáhal 
jako paprsky koruny. Ostatně nedají se tyto paprsky topografickou hypothesí vysvětliti 
bez nucenosti. Častěji však, i při kruhovitých zatměních slunce, spatřen byl bezprostředně 
před vnitřním dotknulím se krajů i po něm červený lem; musilo by se tedy připustiti, 
že vzdušný obor sluneční opatřen jest uvnilř červenou vrstvou. 
< © Když koruna takto jest vykládána, vyskytly se od roku 1842 červené výstupky 
= protuberance, nejdříve v podobě hor, pak co odtržené obláčky. Hned po roce 1842 
> vykládány jsou co měsícové vrchy, dvojnásobnou reflexí měsícového světla viditelné; 
teprva Vralislavský hvězdář Boguslawski vykázal jim místo v oboru slunečním, projeviv 
mínění, že protuberance vztahují se ke skvrnám slunečním. Nebudeme zde toto domění 
dále skoumati, jelikož známo jest, že skvrny sluneční nalézají se na slunci toliko mezi 
409:severní a jižní šířky, kdežto protuberance také na severní a jižní stráně zakry- 
lého slunce se objevují. Moskevský professor Schweizer, opíraje se 0 pozorování, jež 
V červenci 1851 činil v Machnovce, tvrdil (a nalezl stoupenců), že protuberance nejsou 
nie jiného nežli pochodně sluneční, kolotavým pohybem slunce přes meze viditelného 
kotouče zanešené. Avšak i talo domněnka vyvrácena jest, jak svrchu jsme čtli, brasi— 
