— MB 
liánskými pozorováními od roku 1858. © Nezbývalo tedy ničeho jiného, nežli příjmouti 
zvláštní „červenou protuberanční látku“ uvnitř třetího obalu, V poslednějším čase. přijal 
Lamont v Mnichově za příčinu výstupků parní obláčky našeho oboru vzdušného, vzniklé 
uvnitř stínového kužele a vyslupující z něho. Topografická hypothese však, jak vidíme, 
ačkoliv jednoduchá, má v ohledu na jednollivosti, jako jsou paprsky koruny, barvitost 
protuberancí atd., velmi mnoho nedostatků, nechává mnoho nevysvětleno a nevykazuje 
žádný zákon zjevu. — 
Druhá, ještě mladá, nezcela vyvinulá „optická theorie“ Feilitzschova vysvětluje 
korunu ve všech jednotlivostech jejích co úkaz pochodící z ohybáné slunečních paprsků 
o kraj měsícový v plném stínu, k čemuž přistupuje reflexe světla o částky povětrného 
vzduchu ohýbauého. Paprskování koruny pochází prý od slínů větších, nad kraj měsíce vy- 
čnívajících hor, v kterýchžto stínech ohýbané světlo sluneční se světlem koruny se křižuje. 
Protuberance vysvětluje původce této theorie též ohýbáním a křižováním se světla 
u malých, skrz naše dalekohledy ne dobře rozeznatelných hor ma kraji měsícovém. 
Červené jsou prolo, poněvadž červená část bílého světla slunečního nejméně se křižo- 
váním seslabuje; ostatně jest barva jejich účinek širokosli malých hor měsícových a 
vzdálenosti pozorovatele od hranic plného stínu. Čím širší jest vrch, čím blíže zmíněné 
hranici se pozorovatel nachází, tim bělejší jest výstupek. Pročež jsou odtržené obláčky 
toliko vidma, pocházející od ohýbání a křižování se světla na vrcholech hor u paty své 
široce se rozkládajících, jejichžto zpodek poskytuje obraz bílý, směšující se se světlem 
koruny. Tato zde jen v krátkosti nastíněná theorie, již Feilitzsch blíže vyvinul v „Zeit 
schrift fůr populáre Mittheilungen aus dem Gebiete der Astronomie, herausgegeben von 
Dr. Peters. Altona 1860, dobře vysvětluje paprsky, barvy a polarisací, pokulhává 
trochu u výkladu ubývání a vzrostu protuberancí na východním a západním kraji měsíce, 
a nežádá pro úkazy nižádnou novou podlohu. Zbývá jen otázka, zdali celá koruna jest 
jenom následek ohýbání světla, zdali protuberance jsou pouhá vidma:, pouhé obrazy, 
mající jenom subjektivní a nikoli věcnou bytost? © Nahlédněme tedy, zdali a jak dalece 
rozluštěny jsou všecky tyto oblíže roku 1860. 
3. Pozorování úplného zatmění slunce dne 18. července 1860 u výsledky 
s nich odvozované. 
Táhneme-li na mapě Španělska rovnou čáru od města Si. Vincent (nedaleko San- 
tandru při zálivu Biskajském) k městu Oropese (na sever od Valencie při moři Středo- 
zemním), maznačili jsme tím čáru centrálního zatmění slunce dne 18. července 1860. 
Podél čáry této nalézala se také větší část letošních pozorovatelů, shromážděných na 
třech hlavních stanovištích: na západním, prostředním a východním. V západním stano- 
višti, kdež byla pozořiště Viltoria, Miranda del Ebro a Briviesca, viděli bylo zatmění 
nejdřív; pak v prostředním pozořišti u Sanctuaru na Sierra de Moncayo a u Tarra= 
zony; konečně ve východním, kde hvězdáři pozorovali dílem na vrchu St. Miguel u 
Desierta de las Palmas, dílem v Castellonu de la Plana, v Torreblance u Oropesy a ve 
Valencii. Mimo to byli kolmo k čáře centrálního zatmění rozestavení ve vzdálenosti 
vždy 41000 metrů od sebe žáci školy španělského generálního štábu, aby na hranicích 
totálnosti bedlivě pozorovali, kde zatmění bylo úplné a kde ne — zařízení to velice 
hodné díků, důležité pro kontrolu hvězdářského předvypočítávání. © Všude hrozila nepří= 
