— A7 — 
Pomíjejíce vliv zalmění na organickou přírodu, promluvíme ještě na konec 0 vý- 
sledcích, jaké rozliční hvězdářové odvozovali z předeslaných pozorování, 
Co se předně koruny týče, srovnávají se hvězdáři v tom, že to jest úkaz oplický, 
spůsobený odrážením se slunečních paprsků od zubovitého kraje měsíce, který se dá 
uměle nápodobili Ředitel Římské hvězdárny P. Secchi však tvrdí, že jasnější vnitřní 
část koruny jest parokruh sluneční. * Za hlavní důvod slouží mu viditelnost koruny před 
úplností i po ní. Tomuto domění přisvěděuje i Varšavský hvězdář Prašmovwski, opíraje 
se o polarisaci světla korunového. Pravda, že viditelnost koruny a promitajícího se 
na ni zevnitřního měsícového kraje až dosavad nebyla optickou theorií vysvětlena; co 
se však týče polarisace, může se namítnouli: 1. že nejsilněji zbarvená část koruny 
v polariskopu nesouvisí s nejjasnější vnitřní, jak to Seechi a Pražmovski sami pozorovali, 
což by ale býti musilo, "kdyby vnitřní část koruny byl parokruh sluneční odrážením 
polarisující; 2. že se polarisace koruny dobře srovnává s oplickou theorií a dílem od 
samého měsíce by záviseti mohla, jehož povrch, dle pozorování Seechiho podoben zrca- 
dlující ploše (surface miroitante), světlo od slunce pocházející polarisuje a odráží. Nedá 
se však upřiti, že důvody posledně dotčené nestačí k výkladu tak živě a určitě vy- 
značené polarisace. — 
Ne tak shodují se pozorovatelé o podstatě protuberancí. Převahující část hvězdářů, 
v jichž čele jsou Le Verrier a Secchi, pokládá je za oblaky sluneční. Za hlavní důvody, 
mimo ubývání protuberancí na východním a přibývání jich na západním kraji měsícovém, 
uvádějí: 1. mocnost svělla jejich téměř okamžitě účinkujícího; 2. jich plamenovou a 
oblakovou podobu; 3. jich zavěšení nad tělesem slunečním. Ba oni ještě dále postupují> 
přijímajíce okolo celého slunce 8—10“ vysokou vrstvu červených oblaků, aby mohly 
vysvětliti dlouhé červené oblouky protuberanční, — Menší strana s Feililzschem v čele 
drží se doměnky, že protuberance jsou vidma pocházející z ohýbání a křižování se světla. 
Sporných punktů neschází. Feililzseh, opíraje se o změření (správněji ocenění) úbytu 
jediné východní protuberance, snaží se dokázali, že pohybování se protuberancí rychlejší 
jest nežli pohyb měsíce; Le Verrier naproti tomu nachází z vyměření též jedinké pro- 
tuberance na Moncayi, že ubývání a přibývání výstupků děje se pouze pohybem měsíce. 
Plantamour, který pozoroval v Castellonu de la Plana, viděl oblak na severovýchodě 
zmizeti, kdežto přece dle výpočtu nemohl býti zakryt od měsíce; fotografie z obou 
končin Španělska ukazuje ale, že skutečně po celý čas úplnosti byl viditelný. — Velmi 
- důležité důvody proti optické theorii o proluberancích ale jsou: 4. jich viditelnost před 
úplným zatměním i'po něm; 2. světlo jejich zajisté nepolarisované, — neboť vidma by 
musila vedle světla slunéčního zmizeli, a musela by na spůsob koruny býti polarisována, 
= Ani však topografická hypolhese o červených oblacích slunečních není bez námítek. 
Proti oblakům vůbec; obzvláště připouštíme-li parokruh sluneční, nedá se tolik namitali, 
jelikož už dříve Dawes a Secchi viděli na slunci lehké, šedivé, poloprůhledné, peřilé 
obláčky, a Goldschmidt viděl první protuberanci vyvinovali se z lakového obláčku; ale 
k červeným oblakům nacházíme v posilivních pozorováních barevních proměn protube- 
rancí, jak je zaručují Goldschmidt, Warren de la Rue, Plantamour a Feilitzsch, protivu. 
Ba netoliko tito pozorovatelé roku 1860, nýbrž i pozorovatelé brasilští roku 1858 viděli 
bílé protuberance. Kdybychom tedy i v protuberancích viděti chtěli oblakovité přívěsky 
slunce, tedy přece červená jejich barvitost patrně není nutnou jich vlastností, nýbrž 
