= WA = 
Pouštění krve žilou. 
(Dokončení.) 
Měli jsme v úmyslu, o škodlivosti pouštění krve žilou, o sázení baněk a pijavek 
obšírně pojednati, ale pověvadž napřesrok „Domácí lékař“ „co příloha k Živě více vy- 
cházeti nebude, za příčinou, že pro přírodnické články málo místa se nachází, chceme 
tuto ještě jen dva spisy vytknouti, v nichž se klinicky a ze stanoviště pathologické ana- 
tomie zhoubnost pouštění krve žilou pravdivě vyličuje, a sice právě jen co se týká 
zánětu plicního, při jakéžto příležitosti by stará škola ještě ráda mermomocí žílu sekala. 
Jsou to následující spisy: 
A. Der Aderlass in der Lungenentzindung. Klinisch und physiologisch erórtert 
von Dr. Jos. Dietl, Primárarzt des Bezirkskrankenhauses Wieden in Wien. Wien 1848. 
Pan dr. Dietl léčil 380 nemocných na zánět plic; 85 se pouštělo, 106 se podával 
vinný kámen k dávení (Tartarus emeticus, Brechweinstein) a 189 se léčilo prostředky 
diaeteticko-symptomalickými. 
4. V prvním pádu umřelo 204, v druhém 20:7, a v třetím 7-4 ze sla. 
2. Horečka trvala průměrně v 1. pádu 11:1 dne, v 2. 92 dne a v 3. 91 dne. 
3. Osdravění (Reconvalescentia) v 1. pádu 28:9 dne, v 2. 20:3 dne a v 3. 19:7 dne. 
4. Průměrné trvání zánětu plic i s ozdravením obnášelo v 1. pádu 35:0 dne, v 2. 
28:9 dne a v 3. 280 dní. 
Z toho všeho patrno, že léčení zánělu plic dle spůsobu nové školy jest nejvýhod- 
nější v každém ohledu. 
Roku 1853 vydal pan dr. Jos. Dietl, jenž se mezi tím byl stal professorem kli- 
nickým v Krakově, druhý svůj spis o zánětu plicním pod názvem: 
B. Erster statistischer Beitrag zum Aderlass in der Lungenentziindung. Wien 
1853; v němž vypravuje, že v letech 1847—1850 léčil ve Vídni na zánět plicní 750 
nemocných, mužských a ženských, jen pouze prostředky diaeteticko-symptomatickými, 
z nichž 274 bylo silného složení, 326 prostředního a 150 slabého. Z těchto poměrů 
patrno, že zánět plicní nezachvacuje přede vším osoby silné a tak nazvané krevnaté, 
nýbrž že se naskytuje mnohem častěji u lidí slabých a vysílených předcházejícími ry- 
chlými neb -počasnými chorobami. 
Když na stáří béřeme ohled, též se dozvídáme, že v podešlém stáří poměrně 
mnohem více lidí na zánět plicní ochuraví než v bujarém věku, z čehož zřejmě vyplývá, 
že pouštění krve v zánětu plicním jest záhubné. 
Konečně umřelo z těchto 750 nemocných 69, tudíž obnášela úmrlnost 9-2 ze sta. 
Končíme tento článek výrokem pana prof. dr. Hamernika, jenž ve své r. 1858 
vydané kníze pod názvem: Das Herz und seine Bewegung. Beitráge zur Anatomie, 
Physiologie und Pathologie des Herzens, des Herzbeutels und des Brustfelles. Prag 1858, 
nevývratně dokázal, že pouslční krve žilou naprosto nené žádným léčivem. © Pravíť 
dotčený p. professor na str, IV. v předmluvě: „Jsemť nevývratně přesvědčen, že pou- 
šlění krve žilou a druhé spůsoby léčení, které k oslabení a vysílení těla vedou, ne- 
štěstí jsou pro člověčenstvo, že nemocného stav jem zhoršují, še veškeré lékaření 
významu lidské vědy zbavují a še konečně jen k mučení a záhubě chorého přispévají. 
Sestavil: Dr. Josef Podlipský, — Tiskem Antonína Renna v Praze, 1860. 
