-= 825 
dou vrstvu dva lístky pozlátka. Po každé vrstvě se zlato hladidlem ocelovým přituží, 
pak se znova zahřívá a nová vrstva nasadí. Poslední vrstvě se dá silnějším hlazením 
potřebný lesk. 
Jiným spůsobem se upevňuje pozlátko na železe takto. Plocha k pozlacení určená 
se nožem na vše strany rozškrábe, aby zdrsnatěla a zlato na ní lépe drželo; pak se 
musí ale as 10 neb i 12 vrstev zlata (vždycky po 2 lístkách) na sebe položit, abý se 
veškeré mezery vyplnily a hladký povrch povstal. 
Někdy se připevňuje pozlátko na kovu fermeží jantarovou; kov se jí totiž (pomocí 
štětičky) tence natře, pak tolik osuší, aby byla fermež na něm jen málo lepkavá; po té 
se jen jedna vrstva zlata (ale z několika lístků) přilípne, kouskem bavlny rozšíří a kov 
pak zahřeje; konečně se plocha ocelem uhladí. 
Malé pozlacení na železe neb na olově (n. př. na mřížích u bran a balkonů) po- 
vstane, když se na barvu olejovou, kterou tyto předměty natřeny bývají, zlato před oschnu-— 
tím oleje přilípne a kouskem bavlny přitlačí; když pak barva uschne, drží -= na 
kovu velmi pevně. 
Lesklé pozlacení na plochách hladkých (n. př. na písmenách ze zinku ulitých) lze 
také obdržet, když se kov uhladí, hustou fermeží ze lněného oleje namaže, a fermež pak 
kouskem hedbáví tak otře, že po ní jen jako slabounká mázdrička ostane; na tu se po- 
zlátko štěličkou položí a přilepí, a konečně krevelem uhladí. 
Artéské studnice. 
Když se na některých místech nebozezem zemním (Erdbohrer) hezky hluboko do 
země vrtá, přijde se někdy na podzemní vodu, jenž otvorem povstalým vyskakuje. 
Studnice takto povstalé slovou vrtané neb artéské (gebohrte oder artesische Brunnen); 
toto druhé jmeno pochází od hrabství Artéského (Artois) ve Francii, kde se před časy 
velmi zhusta zemního nebozezu k vynalezání vody používalo. 
Nelze však říci, že by bylo vrtání studnic teprv v Artésku povstalo; již Olympiodor 
(ze šestého století) vypravuje, že se vrlá někdy v oase až na 300 loket hluboko do 
země, a že vyskakují z takových otvorů potůčky, jimiž se pole sousední ovlažují. Zdá 
se, že byly i ve Vlaších vrtané studnice již za starých dob známé; neb Bernardini 
Ramazzini praví, že se našly u překopávání rumu starého města Modeny někdy olověné 
trouby, které se zdály být spojeny s bývalými studnicemi; ty trouby byly 60 —80 stře- 
víců pod zemí a nemohly mít žádný jiný oučel, než přivádění čisté vody z hlubiny. — 
Studnice v Artésku vrtané nemají tak vysokého stáří; nejstarší z nich je v městě Lillers 
v bývalém klášteře kartusiánském, a pochází prý z roku 1126. 
Ovšem nelze na každém místě artéskou studnici vyvrtat, nýbrž jen tam, kde jsou 
geologické poměry k tomu příhodné, © Zdali se takové podniknutí povede, to se dá 
s ouplnou jistotou jen tam určit, kde se již na blízku při stejném uložení vrstev rd 
ských výdatné artéské studnice nacházejí. 
Když by se někde po řádném vyšetření zkušeného znalce artéská studnice založiti 
mohla, vykopá se nejdřív jáma kulatá, as 6 střevíců široká a 6 až 8 střevíců hluboká; 
uprostřed té jámy se udělá otvor pro nebozez, a jáma sama se buď vyzdí neb dřívím 
