K 
jaa NÁŠ č 
zkřehnou, že se lehce roztlukou. — Čistý pazourek pálením barvu nemění; ktérý zčer- 
veěná, obsahuje, částky železilé a musí se vyloučit, 
Křemen nečistý se může potřebovat jen na sklo sprosté ;; při kterém se hledí jem 
na levnou cenu a nikoliv na průzračnost a bezbarevnost, 
Potaš nebývá take vždycky dost čistá. Na sprosté sklo se brává obyčejně dřevěný 
popel, který mimo potaš ještě isjiné soli obsahuje; na sklo pěkné se však musí vzíl 
potaš ouplně čistá. Místo potaše brávají také někdy síran draselnatý (schwefelsaures 
Kali). Ale polaš i veškeré soli draselnaté se dobývají posavad jen z dřevěného popele, 
a 9 len bude. pomalu veliká nouze; jedny hutě mohou spotřebovat ročně velmi snadno 
400 centů potaše; ze 100 centů dříví se jí dobyde však jen asi 65 liber; následovně 
by bylo na těch 400 centů polaše víc než 600.000 centů dříví potřebí. Tím spůsobem 
bysme museli v krátké době veškeré lesy popálit. 
Z té příčiny počali dávat ve Francouzích místo potaše sodu. Soda je o polovinu 
lacinější než potaš, a má mimo to ještě tu dobrou vlastnost, že je vydatnějsí, neb 
40 libér sody spůsobí tolik, co 13 liber potaše. Soda se dobývá nejvíce z kuchyňské 
soli, a proto zkoušeli mnozí, zdali by se nemohla míslo sody zrovna kuchyňská sůl do 
směsí sklenné míchat; to má však mnohé obtíže a posavad se to nepodařilo. Za to 
však berou mnozí s prospěchem místo sody síran sodnatý (Glauberova sůl, Glaubersalz), 
ku kterému se však vždycky trochu uhlí přimíchat musí, aby se lehčeji rozloučil. 
„ — Sodou dostává sklo větší lesk nežli potaší; ale za lo bývá někdy slabě nazelenalé, 
kdežto potaš sklo ouplně bezbarvé poskytuje. 
É Vápno se vyskytuje v přírodě v rozličných spůsobech; jsou-li v něm částky že- 
lezité, nehodí se na sklo. Aby se výlohy za roztlučení vápna uspořily, nechá se po 
vypálení na vzduchu ležet, až se rozpadne. Kde se to může stát, brává se místo oby- 
čejného vápna křída, poněvadž je čistější a léhčeji se drobí. V Čechách brávájí místo 
vápna i křemen vápenatý (kieselsaurer Kalk, Wollastonit). 
07 Vápno dodává sklu pevnosti, tvrdosti a lesku. Obyčejně se brává na 5 čásli písku 
1 čast vápna; když se palrně víc vápna přidá, tak že ho křemen přemoci nemůže, tu 
prožeré lehko stěnu nádoby, v které se směs rozlápí, a sklo se rozleče po peci. 
Při vší opatrnosti se však může slát, že ostane v směsi sklenné nějaká nečistota, 
která pak sklu škodí. To bývá nejčastěji kysličník železnatý (Eisenoxydul) a částky 
uhelňáté. (Z té příčiny se přidávají k sklenné směsi ještě látky odbaroující, Z ktérých 
se totiž lehko mnóho kyslíku vyvine; kyslíkem přejde pak kysličník železnatý v železitý 
(Biséioxyd), jenž sklu iiéně škodí, a částky uhelnálé se co kyselina uhličitá (Kollen- 
sáure) vytřatí. K takovým lálkám odbarvujícím patří burel (Brauustein), ledek (Salpeter) 
á kyselina arsenová. 
"V přírodě se nacháží mnoho něrostů, které jsou z takových látek složený jako 
sklo. Sem patří na př. živec (Feldspath), čedič (Basalt), jinoraz (Hornblende); stňolek 
(Pechstein),  peinza: (Bimsstein) , znělec (Klingstein; Phonolith); žula (Gramit); láva a j. 
Když se takové nerosty roztopí, povstane z nich více neb méně dobré sklo; které je 
ovšem vždycky barevné. Ze samolných těchto nerostů se sice nikde sklo nedělá, za 
to se však často čedič roztlučený k směsi sklenné přidává, čímž povstane sklo černé, 
Nádoby; z takového černého, skla potřebují, lučebníci k uschování takových látek; které 
světla nesnášejí. 
