m MW — 
© Směs sklenná (Glasfritte) se vypalovala jindy před roztopením v peci žéhací (Fritt= 
ofen); později se však shledalo, že nemá toto vypalování žádné výhody, proto se dá 
nyní bezprostředně v pánvích ohnivzdorných do pece roztopovací (Schmelzofen). 
Pec je buď okrouhlá neb čtyrhranná; pece okrouhlé slovou také české, pece čtyr= 
hranné však francouzské. Pece české jsou pohodlnější, francouzské zase spořejší. Te- 
plota v peci roztopovací vystoupí někdy až na 12.0009; z té příčiny se obyčejné cihly 
na takovou pec nehodí. Jem dobrá hlína ohnivzdorná bez částek železnatých i vápe- 
natých může tak veliké horko snésti. Část takové hlíny se vypálí, pak na drobno roz- 
tluče, a prášek povstalý s oslatní měkkou hlínou a trochem písku smíchá; z té smíšeniny 
se dělají pak cihly, které se (místo malty) kaší z hlíny ohnivzdorné spojí. Ale ami 
taková pec nemůže po delší čas tak veliké horko beze škody snášet; nejdéle vydrží 
13 roku, někdy jen 6 měsíců. 
V peci je kolem stěny vyzděná lávka, na které stojí pánve (Glasháfen), v nichž se 
směs sklenná roztopuje; stěnou pecní jde ku každé pánvi díra čili okno, kudy sklář 
směs roztopenou z pánve vynímá. Pánve mívají podobu květinových hrnců, jsou asi 
2 střevíce vysoké, a do každé se vejde as 21 centu skla; stěny jejich jsou na 3 palce 
tlusté. Veškeré pánve se dělají z takové hlíny jako pec, vysušují se nejdříve na slunci, 
pak v teplém vzduchu, načež se ve zvláštní peci do červena rozpálí a konečně na lávku 
do pece roztopovací zasadí. "Toto zasazování pánví je práce velmi obtížná; pánev žhavá 
se musí co nejrychleji do pece vsadit, aby nevychladla. Je to zvláštní podívání na ty 
dělníky s oděvem popáleným, jak se pot s nich leje a kouří, když se s tou žhavou 
pánví u pece do běla rozpálené hmoždí! A přece se ta nemilá práce dosti často opa- 
kuje; neb žádná pánev nevydrží ani dva měsíce. 
V peci roztopovací se topívá dřívím, poněvadž popel dřevěný — byť i do pánví 
napadal — sklu nikterak neškodí; popel z kamenného uhlí a z rašeliny by sklo patrně 
znečistil. Před lety povstaly v mnohých krajinách, kde se nemohlo dříví prodat, sklenné 
hutě, jen aby se dříví k něčemu spotřebovalo; zdali se ostatní okolnosti k tomu hodily, 
na to se ani nehledělo. Takovým hutím se za naší doby, kde dříví náramné ceny do- 
sáhlo, ovšem špatně daří. 
V jedné peci je 6, 8 až 12 pánví. Směs sklenná se dává do nich pomocí žele- 
zných lopat. Když je směs roztopena, podnáší se na povrch pěna skelná (Glasgalle), 
která se železnými lžícemi sesbírá. S pěnou odcházejí ze skla mnohé nečistoty, proto 
se musí k tomu hledět, aby se vylučování pěny co nejvíce usnadnilo; z té příčiny se 
rozhárá plamen silný, a tím se směs tak roztopí, že je jako syrup řídká. Sklostak řídké 
by se však nenechalo zdělávat, poněvadž by s píšťaly skláře steklo; proto se musí po 
vyloučení pěny oheň umírnit, aby sklo zase trochu zhustlo; pak je as tak husté jako 
terpentin, a chytá se na všecko, co se do něho strčí. 
Porovnáme-li rozličné druhy obyčejného skla dle látek a čistoty, obdržíme násle- 
dující přehled : 
1. Sklo vodové (Wasserglas), z křemene a potaše nebo sody (bez vápna), v horké 
vodě se rozpouští. 
2. Sklo zelené (Bouteillenglas), z křemene, sody, vápna a železité hlíny, kterouž 
zelené barvy nabývá; potřebuje se na sprosté zelené láhve. 
