Jon Bemottlli bY\ první, kíerý (r. 1717) poznal podstatu působnosti strojů v celá 

 všeobecnosti, jenž v základní vétě o rychlosti virluehd obsajiena jesl. Nebof může se 

 řici, že všecky zákony o rovnoviíze slrojň nic jiného nejsou než rozličné formy pro 

 tuléž všeobecnou zákludrií vélu, kterou koneénĚ znamenitý Lagrange v celém rozsahu 

 jejím vyvinul. On ji odvodil rozumovým spůsobem (a priori) a vyvinul z ni všecky 

 zvláštní případy, které se v stálice naskylovati mohou. 



Že se tyto věty, ačkoli zcela jednoduché jsou, piedee tak snadno vyvinouti ne- 

 daly, jak by se na první pohled zdálo, vysvítá z prácí a výroků mnohých souvékých 

 spisovatelů. Na důkaz toho uvedeme .smysl slov vůbec ZMámého německého spisovatele 

 Kaestnera, která o klinu pronesl, když jej v spisu svém vysvětlovati měl ; pravíf tam asi takto : 

 „Spisovatelé vykládali až posud působnost klínu tak rozdílným spůsobem, že velká obtiž, 

 kterou mathematikové nalézali, aby se o vřlA léto sjednotili, mně omluvou bude, když 

 začátečníkům o vyvinutí zákona tohoto stroje pomlčím." .laky rozdíl pozorujeme nyní 

 v léto věci, kde ani více kpihy pro nižší reálky nestává, která by tylo zákony v sobě 

 neobsahovala. 



Bíyiii, kde se věcem těmto tak jodnoiluchým spůsobem. totiž pouhým pozorováním 

 strojů priučujepie, ovšem to divné vypadá, že tolika století bylo potřebí k objevení zá- 

 kladní věty mechaniky, totiž že pH kaiiU práci dráha, kterou síla kotuí, pravé lolikráu 

 větší jest jako dráha, kterou při lom břemeno bylo vykonalo, kolikrdl.e upotřebená sila 

 větái jeslí nei překonané břemeno ; a naopak, že břemeno tolikráte menši býti muH ne£ 

 sila, kolikráte drá/ux, ktetou se břemeno pohybovali má, itétéi jesl neš dráha, kterou by 

 upotřebená síla v působnosti sťi': pii loni konala. Z toho následuje, že na každém stroji, 

 kde dráha bře.nena tak velká býti má jako dráha síly, i potřebná k tomu sila právě tak 

 velká býti musí jako břemeno, že se tedy zde na síle následovně ť na účinku ničeho 

 nexiská. Odtud jde, že oučin ze sily, která na stroji působí, a z dráhy, kterou při tom 

 koná, právě tak velký býti musí, jako oučin t bře\nena a dráhy, kterou se toto pohy- 

 bovalo Jelikož se však práce z vykominé dráhy právě tak skládá jako z břemena, ná- 

 sledovně jedním i druhým stejně roste a naopak oběma stejně ubývá, jest patrno, že se 

 účinek strojů čili práce jejich co oučin z (ěuhlp dvou činitelů objevuje. Na tomto zá- 

 kladě dá se tedy říci, že práce, kterou na stroji nějaká síla koná, právě tak velká jest, 

 jako účinek, který vykoná, a jMikož se oiu^iii itc sily a přináležojíci ji dráhy momentem 

 mechanickým nazývá, může sei ifíci, íe na kaídém stroji mechanioký moment sily právě 

 tak velký jest, jako mechanický moment břemena. 



Z toho ze všeho následuje, že žádoý stroj ze sebe víee práoe nevydává čili více 

 práce nekoná než síla, která na něm působí. V pravdě se taká nedá ani mysliti, aby 

 příroda něčeho ztráceli mohla na právu svém. K^idá určitá síla má právě zase tolika 

 jen nějaký určitý výsledek, který si příroda na silách svých žádným přístrojem měnili 

 nedá. Z toho následuje, že všecky stroje si vespolek rovny jsou, poněvadž se účinky 

 všech účinkům na nich upotřebené síly vyrovnávají. Uváží-Ii se při loui i ta okolnost, 

 že člověk při práci také stroje pohybuje, že na př. kolec voziti, nůii nositi, ekov zve- 

 dati a jiné k(>nali musí, co k práci žádané neprináleži, jest patrno, že se lim i účinek 

 síly na stroji částečně ra^í t. j. že sila z části bez účinku ostává.] Povážime-li konečně, 

 že každý stroj sám v sobě síle třením a jiným odporem rozličných překážek poskytuje, 

 vysvítá, že účinek čili pvavý výsledek stroje vždy nienši býti musí než prostý účinek 

 k tomu upotřebené síly, a že se tedy lakový stroj za nejlepší považovati musí, jehož 



