53 



vrstvy rozpukané odlupují se posléze samy od sebe neb schválně bývají snímány; 

 jest lo onen korek, jenž ke všelijakým vyřezávaným věcem, jmenovité k zátkám, upolře- 

 bován bývá pro svou hutnost a neprostupnost vzduchem. 



Pravidelnější jest rozvětvení drnáku (Quercus sessiliflora), jehož větve jsou 

 méně prohýbané, více v paprscích postavené, Četnější a směslnanější. Hlavní větve přechá- 

 zejí v haluzky neznuěně. Také jest lupení jehu hustěji, stejněji podělené, kdežto u křeme- 

 jáku na větši oienši svazky směsluané Četnými a velkými mezerami oblohu prohledali nechává, 

 o Kmen bukový od mládí bývá rovný a pravidelný, dosahuje ale nanejvýš 80— 



100 siř., ve výšce 40—50 siř. dělívá se ve dvě rozsochy, a tam vlastní korunu tvo- 

 řili poCiná ze silných a vzpřímených větví; pod mohutným vrcholkem tím ale vy- 

 sílá až dolů na 5— ti siř. nad zemí slabší, rovnovážně rozprostírající se větve s velmi 

 hustým krovem luponným. Neb poněvadž, jak výše vysvětleno, větve druhého a násle- 

 dujících pokolení dvojřádně vjedné ploše na větvích předchozích řad stojí a listy samy 

 vlivem svělla plochou jednou vzhůru hledí a tedy též rovnovážnou polohu zachovávají, 

 musejí se nejen dotýkati ale i husle a nepronikalelně krýti. 



Kaštan podobá se křemeláku, jako úloho předvládá zrůst do šířky, větve ale jsou 

 hustší a od haluzek méně odliCné , lupenatost tedy mnohem bohatější ; silné roz- 

 kladilé větve široko se prostírají, tvoříce znaCnými, rovnovážnými listy stínící krov, 

 jenžto bukovému sotva co oddává. 



Habr jest skrovnější strom než všecky předešlé. Tlouštka IVj sir. a výška 

 60—70 sir. patři už velmi dobře iu:osllému habru. Na svobodném stavu začíná ko- 

 runa s 20-25 střevíci z rovných a vzpřímených větví ; dolejší díl kmene nese hojně 

 slabé , rovnovážné větve s hustějším lupením. Kůra hnědoCervená zůstává až do 

 nejvyššího věku na živu, její vrstvy korkové se nepukají, protož jako u buku setrvává 

 vždy hladká a lesknavá, 



U lísky děli se kmen právě nad oddenkem záhy v několik pňů, kteréžto byvše 

 až na jeden silný peň odňaty novými výhonky ze zpodu nahrazeny býti mohou. Tyto 

 výhonky, ježto několik palcův pod zemí běží a pak vystoupají, jsou schopny vedlejší 

 kořeny vyhnali a tím od mateřského kmene pro sebe se odlouCili. 



Bříza bílá (Betula alba) tvoří vrcholek pyramidální; větve její jsou poměrně 

 tenounké, velmi štíhlé, v ostrých úhlech metlovilě na kmenu postavené. U větším stáří 

 se na mnohých břízách tyto štíhlé a dlouhé větévky, následkem své tenkosti a větší 

 líže, svými konci překloňují a tak povstávají visuté břízy. Kmen se prodlužuje až 

 do špiCky své koruny, téměř nikdy do větví se neztráceje. Pod korunou odhazuje 

 sám od sebe až na 15—20 siř. výšky dolejší větve. Bříza má olištení nad míru 

 svěllé a řídké, kteréž odtud pochodí, že listy na dlouhých střenkách pohyblivé více 

 ^isi a plochy své vesměs vzhůru neobracují, jako na př. buk a kaštan. Kůra jest pro 

 svou bělost a hladkost zvláštní ozdibou kmenův březových; zvenčí v tenkých plástvách 

 se sloupá, kteréžto plástvy, střídavě silněji a slaběji ztloustlé, tvoří se z korkové vrstvy, na 

 zevnitř odumírají v té míře, v jaké z vnitřku se obnovují; vrstvy slabě ztloustlé ob- 

 sahujíce vzduch jsou bilé, vrstvy silně ztloustlé pro svůj obsah hnědé vyhlížejí. 



Olše bývá 30^70' vysoká; větve její koruny rozšiřují se namnoze rovnovážně, 

 z\lášlě dolejší, rozprostraňujíce se v plochu, kteráž sirosti ani za habrem nezůstává. 

 Větve pak jsou nemnuho silné, v tom ohledu ještě pozadu za březovými. Ostatně jsou 

 obrysy k vrcholku proměnlivé, hned více okrouhlé, hned v špičatější pyramidu vytáhlé. 



