u 



Topol vlaský našich silnic (Populus pyramidalis) má velmi vyvinutý koncový 

 vzrůst hlavního kmene, kterýž až do nejvyššího vrcholku mezi přímými větvemi a ha- 

 luzemi koruny své v značné mocnosti vystupuje. Topol černý a osyka mají vétve 

 více rovnovážné a rozkladité. 



Co o vzezření a spůsobu rozvětvení zde posud řečeno, platí toliko o stromech 

 na svobodném stanovišti rostoucích ; v uzavřeném lese vypadají jinače. Tam vy- 

 vinují hlavní kmen svůj nejsilněji, jenžto až do nejvyššího temenu přímý zůstává; 

 dolejší pak větve odhazují do mnohem patrnější výšky; větve koruny vystupují vzhůru 

 á nerozkládají se, jsouce od sousedův v tom obmezovány, rovnovážně. Buk na př. 

 do 50 str. od větví se očisfuje a dosti stejnou tlouštku zachovává, potom teprv z oblou- 

 kovitých větví tvoří korunu. Takové bukové lesy s vysokými, hladkými sloupy kmenů 

 a špičatými oblouky dotýkajících se na vzájem větví koruny vzbuzují úctu, činíce dojem 

 klenutí chrámového 



Vedle mocných větví a haluz přicházejí zvláštní zkrácené větve, významné pro 

 listní ošacení řečených stromův, jakkoli zakrnělé a chudičké jsou v tvaru svém. Kdežto 

 pravidelné letorosty se značně prodlužují, dlouží se články zpomenutých pavětviček 

 každoročně o tak nepatrnou část, že po celý, ovšem obmezený život svůj velmi 

 krátké zůstávají. Důležitost mají tu, že spůsobují všeobecnější, hustší otištění kmenu 

 a větví ; nebot když už kmen a starší větve stromu bez listu jsou a lupení skrze 

 pruty silně se prodlužující vždy více na objem stromu odstrkováno jest, zachovávají 

 tyto větévky právě chablým koncorostem svým lupení také blíže středu stromového 

 a vyplňují mezery mezi většími, holými větvemi. Jejich trváni jest rozmanité, u buku 

 a habru žijí po mnoho let, každým rokem o nepatrnou částka se prodlužujíce a sva- 

 zeček listův ženouce ; proto jest krov těchto dvou stromů také tak hustý. U břízy 

 a olše žijí však jen 2—3 léta, potom nenosí více listi a jsou tím také příčinou velmi 

 řídké, světlé listnosti těchto stromů. 



Listy všech jehnědokvětých mají postavení střídavé, sedí na delší neb kratší 

 stopce neb střenku a šíří se napotom do plochy listní, jednoduché, po kraji buJ celé, 

 neb více méně zubaté, vykrajované atd. Tam, kde list od pně se odlučuje, odloučí 

 se také jeden neb více svazkův cévních z kruhu cévového, a kosnio kůrou prostou- 

 paje vchází do střenku, z něhož pak středem plochy listní běží, tvoře, pokud zevnitř 

 výstupek působí, tak zvaný nerv neb žebro listní; na obě strany, tak jako pérka na 

 brku, odvětvují se z žebra postranní žebírka, kteráž pak zhusta tím samým spůsobera 

 se rozvětvují ; i nazýváme tyto listy peřenožilné. Při mladém lístku vždy nalezneme 

 po obojí straně dva menší, častěji šupinovité lístečky, palístky neb lístky vedlejší. 

 U nejmnožších nemají dlouhého trvání, zbarví se hnědě, seschnou a zhusta opadnou, 

 jako na dubu, kde jsou šídlovité, u buku, kde co úzké hnědé tkanice svisí, u břízy 

 a olšej u některých vrb, u jívy a jí příbuzných setrvávají ale až do odpadku listův 

 co zelené lístky; vůbec pozorují se u vrb, jejichž tvary v nejširším okruhu, od polomé- 

 síčitého, srpovitého do kopinatého a čárkovitého, se pohybují. 



Chtějíce vyčerpati veškeré tvary listův, v řádu jehnědokvětých se naskytující, 

 musili bychom až do druhův se zabírati, což by od místa bylo. Spokojíme se s vy- 

 tknutím forem našich obecných druhův. 



List našich dubův jest podlouhle vějčitý , choboty dosti hlubokými rozdělený 



