55 



v cípy, kleró vosmis ke Spiéce hledí; u zpodu, kdo na střenku sedí, je mělce vykrojený 

 u dniákii (Qu. sessiliflora), u křemeláku ale hlubším chobotem vystřihnutý, takže dvě 

 ouška tvoří; list kaštanu podlouhlý, zašpičatrný a velmi zašpičatčné, veliké cípky po 

 hraji rozstřihaný; list buku vejčité eliptióný, po kraji mčlce vykrajovaný; list habru 

 podlouhlý neb šíře vejCitý, zostřený a ostře zubatý, zuby na vnějším kraji opět zu- 

 baté ; list lísky široce vejčitý, na zpodu srdčité vykrojený, na kraji nestejně a silně 

 zubatý; list olše lískovému podobný, na zpodu méně vykrojený; list bílé břízy skoro 

 rhombický, étyrslranný, pilovitý, přední dvě strany, v špiéce sbíhající, delší. Listy to- 

 polů v celku též rhombické, vykrajované, ostatně u jiných druhů jiné; uvrb jest forma 

 fárkovitá neb kopinatá, mělce pilovitá nejobyčejnější, avšak až okrouhlá, opak srdčitá ald. 

 Prodlužování dilův kmene a větví děje se konečnými pupeny. Pupenem vyroz- 

 umíváme v širším smyslu každý zárodek, z něhož osa a listy vyvinouti se mohou. 

 Konečný pupen pak jest konec kmenu neb větve (kužel vzrostový), z něhožto dělením 

 buněk stále nové tvoření osy i listův se děje. Tím že onen nově utvořený díl, jenž 

 mezi dvěma nad sebou stojícími listy se nachází, čili článek osní, své buňky prodlu- 

 žuje, prodlužují se ročně kmen i větve. 



Rozvětvení zprostředkují pupeny paždní neb poboční, povstávající v paždí utvo- 

 řených listův nejprve v spůsobě bradavky, kteráž ze své dílny rozmnožujících se 

 buněk pod sebou listy tvoří. Na podzim uzavírají se jak konečné tak nově povstalé 

 paždní pupeny tím spňsobem, že nejzpodnější listy, byvše co tlusté, často huňaté a lep- 

 kavé šupiny vyvinuty (opupeni"), celý pupen zavírají a přes zimu do ochrany berou. 

 V pupenu tom uzavřen jest vzrostní kužel a mladé lístky. Na Jaře otvírá se pupen, 

 vzrostní kužel započíná opět buňky tvořil, články osní se prodlužuji a mladý letorost, 

 bud co konec JjuJ co mladá větévka, vyspívá v pravidelně vzrůstající výrostek. V ji- 

 stém veku přestává strom jen samé listní pupeny tvořiti, na mladších větvích obsahuji 

 ii^které pupeny květy ; slovouf květními pupeny. Tytof se rozeznávají tím od pupenův 

 pouze listních, že v úžlabí mladjch listův ne pupence listní, nýbrž poupata květní stojí, 

 která v lémž roce, ve kterém hlavní pupen se vyvinouti má, taktéž se vyvinou, kdežto 

 listní pupence pravidelně až příštího léta vyspivají. Vidíme tedy, že jsou květy vlastně 

 urychlený neb přechvácený útvar, což se latině anticipatio, řecky dle Linnéa prolepsis 

 nazývá. V pupenu květném mohou všecky tři útvary listův po sobě následovati, což 

 na vrbě bílé neb křehké n. př. v rozevřeném pupenu snadno pozorovali; nejdoleji totiž 

 na zkrácených řlánkiich osních lisli/ nižní co šupiny pupenové, po nich na prodloužených 

 tlincích list 1/ vlastní, a konečně tóy wj/íraí čili listeny, v jejichž paždí květní poupata vynikají. 

 Jakkoli jednoduché jsou základní tvary, ze kterýchž květní a plodní ústroje 

 slrohiův jehnřdokvětých se skládají, jakkoli nízký jest stupeii vyvinutosti a složitosti 

 jejich, ukazuje se v nich předce dosti veliká rozmanitost a znenáhlý postup od jedno- 

 dušších k složitějším. Navzdor té rozmanitosti nejsou ale všecka pokolení svou květní 

 úslrojnosti stejné od sebe vzdálena, nýbrž některá, jak uvidíme, více vespolek sou- 

 hlasí nežli s ostatními; a sice stojí si blíže dub, buk a kaštan, potom habr, líska a ha- 

 brovec ; v ti^etim shluku příbuznějších sobě pokolení jsou olše a bříza, ve čtvrtém 

 topol a vi'ba. , , , 



Květy jsou veskrze různopohlavní, a vždy Ivoří květy prašnikové a pestíkové 



své zvláštní květenství, nikdy nejsou různé květy v jednom květenství promíchané. 



Topol a vrba jsou ve smyslu Linnéově dvoudomé, všecky květy totiž jsou na 



