100 



dinul a také proti zimě se iiehránil; slunce svítilo sice jasnř, ale natě výšině byla zima 

 dosti citlivá. V tomto svém položení, v té velkolepé divokrásné přírodě, při tom me- 

 lancholickém tichu začal jsem přemýšlel, a na mysli tanulo mi vše, co jsem byl viděl 

 a slyšel od předvčera , kde jsem se k lo\ecké společnosti přidružil. Napadaly mi 

 všechny ty rozprávky o medvědích polovaékách, plné krvavých událostí, jež si lovci 

 večír povídali a při nichž, byt jen s polovice pradivé byly, i srdnatému chlapu ouzko 

 být mohlo Že lovy tyto nezřídka velmi .smutně se končí, toho důkaz jsem měl 

 i já sám, a znám dosti chlapů v našich lesích, jichž těla strašné znaky mackova ob- 

 jímání na sobě nesou. A já čekal naň, každé okamžení mohl z houští vyrazil a právě 

 mně s poklonou vslříc přijít. Nebyla to příjemná myšlénka ! První ránu může naň i dítě 

 pustit, či ho trefí, či chybí — na první ránu vždy zplašen ulíká kudy lehčeji. Běda 

 ale druhému střelci, jestliže ho jednou ranou nezabije aneb lak neraní, aby mu ne- 

 bylo možno běžel ; podruhé raněn již neutíká před ranou, ale přímo se žene proti 

 nepříteli aneb za ním, a běda jeho kííži, když by ho dostihl. V náruči mackově je 

 nepohodlné položení, a cílil strašné drápy jeho v mase, stískání jeho svalů 

 a horoucí dech , pištící vzleklostí, na tváři , jsou ,,vonkoncom'- nevítané věci ! 



— „Ej cože bys počal, člověče hříšný, kdyby na tě přišel a tys ho chybil," 

 myslím si, „či bys se mezi ly bůčky vepchal; on by tě rozdrúzgal i s búčkami. Tuto 

 za ranou smrk, ale cože mi z něho za užitek, když na čtyry sáhy od dola haluze nemá : 

 než bych se naft vydrápal, stáhl by mne za nohy dolů." — Takto přemýšleje opřel 

 jsem hlavu o bůček. Všude licho — jednotvárný jen šum potůčku zněl mi k sluchu — 

 zavřel jsem oči. Tu náhle slyším huk honců, ryk med\ědí, chci vyskočil, údy ale 

 jako z olova — nemohu. ,,Ej keby teraz šjance okolo mfia stály ze samého železa !■' 

 myslil jsem a úzkost mne pojala. „Ha! — Tu je ! Už mám drápy jeho v tváři!" vy- 

 křiknu, chýlím se za nos — a vyskočím probuzen. Diky Bohu, nebyl to medvěd, jen 

 smrkový ,, sulek" padl mi na nos ; umdlený byl jsem zadřimnul. „Na stanici spát se 

 nemá ," napadlo mi když jsem z měkkého sedátka vyskočil , a proto jsem raději 

 ani více nesedl. — Tři hodiny byly již přešly, co jsme stáli. V tom čase bylo slyšet 

 huk moždířů, troubení pastýřů na dlouhé, rovné, třešňovou korou obvinuté trouby, 

 melancholické z^uky rohů, na něž lovci troubili, buchol seker o stromy, škrek honců 



— vše to přicházelo blíž a blíže — až bylo i hlasy rozeznat. „Tu je! Tu je 1 — 

 Tozor ! Nepusf! — Hou, hou, hohou I" — jakoby se hnal soudný den, až to člověku 

 kůži ježilo. Jen my ticho ! Střelci sláli pohotově, pušky natáhnuté v rukou, sluch na- 

 pnutý, zrak bystře k protější straně potoku obrácený majíce. Náhle vidím šikmo od 

 sebe, proti třetímu střelci výše mně stojícímu, huštinu suchých ,,žihlav" (kopřiv) výše 

 sáhu vysokých pohybovali se. — „Aha" myslím si, zdvihaje pušku. V tom okamžení 

 ukáže se černá hlava s širokým čelem, a volným, praskotným krokem vylízá mohutné I p 

 tělo medvědí. Byla to stará, a při ni šla dvě mladá. Ledva je zočím — rrrrr! —I* 

 zarachotí rány v povětří. „Zvěr" klekne. Druhý výstřel skláti jedno mladé; druhé 

 mladé ale uskočí v bok, a jako střela proletíc skrze střelce na druhou dolinu uběhne. 

 To vše netrvalo déle několika okamžení. Mezi tím výše mne stojící střelec rychle 

 nabil, a poslal raněné medvědici poslední pozdravení. Ještě jednou zdvihla hlavu a lak 

 strašný ryk ze sebe vydala, že mi vlasy i s čapkou se zdvihaly, pak sklesla mrtva. 

 Honci zaslechnuvše slřelné rány dnli se do pronikavého křiku, my ale sláli zase tiše 

 a v hotovosti, nebof zaslechli jsme z protějšího lesa lomoz, nejinak než jakoby od 



