103. 



Já slál npudíil a díval se na rozmanitý obraz vůkol suLu, který divně na mysl 

 moji pitsubil. Tamto visi mohutná těla zvírat, pod jichž tlapou ještě před několika 

 hodinami země duněla, jichž strašné mumlání ozývalo se po lese, kde žily svorně, po- 

 kojně, nikomu neubližujíce, dokud nepřišel chlivý, všade svého prospěchu hledající 

 člověk, liy z bezpečnosti jejich je vyplašil a záhubu do lichého jejich budoviska za- 

 nesl. Skupení mužů stojí okolo nich, dílem s nimi se zabývajíce, dílem o nich roz- 

 právějíce. Malí chlapci zvědavě přihlížejí a myslí, kdyby jen tak silní již byli, aby 

 mohli pušku unésti. Nejedná žena |iťijde, aby se na krále našich lesů podívala, ale vidouc 

 starou a mladé a slyšíc, že druhé po lese bloudí, pohladí lítostně měkkou jejich srst, mysli 

 snad: „rroč pak jsi jim šla do rány a neutekla se svými mláďaty, staruško!" Chlapa krášli 

 srdnalost, ale ženskému srdci pěkně sluší slitování. Tam „podstrknuti" pálenkou honci 

 i střelci zpívají, na celý svět nedbajíce; tu při gajdách valaši tancují, onde šuhajci 

 s děvfaty v kole vesele besedují, aneb se chytají v „zápasy," aby obratnost a sílu 

 svoji ukázali. Tu jedí a pijou, tito fajčí a jiní slojí v rozhovoru, kterak a jak med- 

 věda viděli a naň střelili. A jaká to rozmanitost tváří, poslav a krojň. Uniforma 

 i búfta, kaput i kabanica, a valacliu tancujícímu ,,od země" poletuje krátká košile okolo 

 nahých opálených plecí. Pán nepán, vše v jednom. Smích, zpěv, výskot, škrek gajd, 

 hudba cigánů, troubení, štěkot polovních psů, vše to se v jedné směsici ozývá. A v po- 

 zadí toho zvláštního obrazu temné lesy, vysoké krásné hole, na něž padá svit zapa- 

 dajícího slunce. — Tylo naše lovy nedají se ovšem porovnat s těmi, co se drží v za- 

 hájených oborách na srnce a jeleny, ani s Hubertským honem na vepře u Berlína, kde 

 se v rukavičkách poluje. Jejich lesy jsou zahrádky proti našim pralesům, po nichž 

 medvěd, vlk a jiná zvěř v neobmezené svobodě se prohání a dle vůle řádí. Náš 

 Handělčan po celý svůj věk nevycházeje ze slinu těch pralesů, ale zdráv na těle i na 

 duši, otužen proti všem nehodám povětrnosti, smělého srdce, silný jak medvěd, (s nímž 

 se mu často potýkali), v pokoji flegmatický jako on, ale něčím dojal též tak divý jako 

 onen, nedá se těž porovnat s uhlazeným civilisovaným panáčkem. 



Umdlení sice, ale dobrou večeří občerstvení hosté do rána žerty tropili, tančili 

 a kde jaké ,,poIovné" případnosli rozprávěli. Koze obou medvědů do hlavy střeler 

 ných byly krásné, černé a náležely řediteli honby. Maso rozdává se mezi slřelce, 

 nakládá se do octa a má chuf hověziny. Tlapy co zvláštnost dostanou se lahůdkářům, 

 kteří po nich baží, já však v nich žádné chuti nenalézám. Sádlo hledá se od lidu a po- 

 třebuje se co léčivý prostředek. 



Přes noc změnilo se povětří, padal sníh i déšf, avšak navzdor tomu vybrala , 

 se společnost lovecká zase z rána do Lomnistej, utěšené to doliny. Dva medvědi 

 přišli do pohonu, ale oba ranění uprchlí. Lovy takové trvají obyčejně dva i více dní. I 



Nemohu opominout následující připomenutí. Čítali jsme v předloňském ročníku i 

 Živy, že prý se v Čechách nalézají pozůstatky „postrježok" "), z kterých prý před 

 lety pradědové čeští medvědy „na ujesf" '"j stříleli. O lom my pochybovat musíme, 

 protože medvěd v letě jahody, maliny, ,,čučorjetky" (borůvky), šípky, med a j., pod 

 jeseň ale oves a bukvice nejrad^ji žere. Zřídka rožní ,,slatok" (dobytek), koně nebo 

 ovce napadá, 'jedenkráte to ale učiniv často opakuje, a to nejvíce jen krev vyssaje, masa 



") číhaeí boudy. 



'") Ujesf = mršina, mrclia. 



