10» 



v západní Austratii dusahuje jen 60'; již akacie bývají více keřinamí, Casuaríny dusa- 

 liují sotvy 20—30 (v západní Austrálii jen lorulosa i Hiigeliana), tolik i Callilris. Kaž- 

 dému bylo ještě nápadno. jak velice se Casuariiiy bylinám předpotopním, zvláště stro- 

 movitým přesličkám podobají, ba Miiller uvádí, že ze dvou set druhů toho rodu v jižní 

 Austrálii mnohé vymírají — jako ptáci oceánští (Apteryx v Novoseelandsku, adididy 

 za naši paméti vyhynuly) — ustupujíce novějším rodům. Klovuliny i raanny Eucalyptů 

 se zde ještě neužívá; povstáváf jistě kontinentálním parnem tímž spůsobem jako manna 

 slnaitských tamarišků, neapolských jasanů a klí saharských akacii. Řídkost stromů 

 příčinou jest hrozného sucha, jitnž někdy vše hyne, neméně častých ohňů, jež tuzemci 

 zapalují, by tím zvěř z doupat vyhnali — tak častých, že Mitchell, jenž co vrchní ze- 

 měměřič celé krajiny východu znal. pravil, že neviděl stromu, na němž by nebylo 

 znáti stopy ohně, tvrdě, že lesy zhoustly, co vláda zapalování jich zapověděla ; arci že 

 je teď zas ovce hubí. Rozšířenější jsou keřiny husté, nízké, drobnolislé. šedozelené, 

 nejvíce Proteaceí (jichž zde asi 400 druhů), ale i Myrtaceí atd. (kdož nezná krá- 

 snou Acacia piilchella, Albizzia lupliantha zde k Ifi' dospívající) a j., kde nejkrásnější 

 květiny, n. p. pozemní Orchidey (Lyperanlhus Tbelymitra aj.), ťomposity (Wailziaaj.) 

 se zjevují. Zde i řídká kapradí se skrývají, jichž n. p. v západní Austrálii jen H, 

 v jižní sotvy tolik známe — mezi nimi 1'teris esculenta. jejíž kořen jest jedlý. Roz- 

 sáhlá pastviště kryje nejvíc Anthisliria auslralis, z nesčíslného množství jiných trav 

 uvedeme jen Spinifc.v, jehož Irnité hlávky jako bodláčí vyhlížejí a ovcím na vlnu se 

 chytají, pak I'anicum laeviiiode, jehož semena tuzemci na kaši sbírají, jako Kanaďané 

 divokou rýži (Zizania aqualica) ; a však i mezi travinami mnohých krásných bylia 

 a keřin nalezneme. Za to jsou vnitřní pnstiuy mimo řečiště velmi chudé na byliny. 

 Řečiště 'ale lemují Encalypty (někdy 8' v průměru mající) a akacie (pendula, salicinu 

 a J.), zarfistávají za sucha někdy zcela Leptospermy a Melaleukami (jichž listí zde na 

 čaj berou) co hustým lesíkem, aneb kryjí se k sítině podobným Polygonům junceum. 

 Ostatně mizí ve vnilřku skoro všecky původní tvary východu a nastupují solimilné ke- 

 řiny : Rhagodie, Kochie, Salsola a j., a puslimilovné formy (Myoporiney, na Afriku 

 upomínající Mesembryanthemum australe, jedlé praecox, aequilaterale), Blennodie (zastu- 

 pující Farsetie Sahary). Cucumis pubescens jedlý zastupuje Kolokynthy a Schepperie 

 jižní Afriky, konečně bezlislé Cassie, příbuzné řapíkonusným akaciím východu. Zato 

 scházejí pouštím australským krásné cibule a bujné aloe ald. Afriky. 



Celá podoba jižní Flory australské s africkou obmezuje se na to, pak na některé 

 Pelargonie, Oxalis, na Proteacey a Eriky (zde Epacrideami nahrazené), s Evropou bude 

 sotvy .50 bylin stejných, nejvíce vodních (vrbice, typha) neb zuny roiní. 



Rozdíl mezi západem a východem leží z části v tom, že na východním pomoří 

 tropické formy, n. p. palmy (Corypha australis), stromovitá kapradí (Alsophila australis 

 12—16' vysoká, Oiksonia aniarctica u Illavary), Cyrasy a j. mnohem více k jihu jdou, 

 neméně v jiných druzích týchž rodů, o čemž nám šířili se nelze. 



V poslední době zvěděli jsme ale jen něco málo o alpinské Floře jifioau- 

 stralské. Mitchell našel na Grampiánuch horni formy rodů nižších (Eucalyptus, Gre- 

 villea, Leucopogon a j.); Muller však v Alpech australských nalezl formy Tasmánie 

 i Novoseelandska (Gcntiaiia diemensis, Fagus Cunninghami, Tasmannía aromatica, Aniso- 

 tome glacialis, Trisetum antarcticum, Myrsine Howitii a j.) 



Nemůžeme se šířit o lékařských bvliniich .\u«lralii'. dosud v Evropě , neužíva- 



