119 



pravé přirozenosti záMťrck uOinili. Již jeden ze Ivů ukazuje, jak i lito králové pustin 

 člověku se podřizují, i není snad ani jedné šelmy, jež by se krotili nedala aneb jinak 

 stopy mírnosti Meiika7,o>ala. 



Pařížská přínidnická zahrada viděla nejeden přiklad mírné povahy áelem a často 

 dojemné výjevy. Když byl královský zvěřinec v Versaillesu k zahradě přivlělen, na- 

 lézal se mezi zvířaty laninimi krásný lev od Senegalu, kterýž se psíkem jedním žil 

 v nerozdílném přátelství. Tohoto psa mu jednou hodili k žrádlu, lev pak , dojat 

 bázni malého zvířete, netoliko život mu přál, ale i neodlučnúu druhem svým jej 

 učinil. Po smrli psíka projevoval lev veliký zármutek ; jiný pes, jehož mu v náhradu 

 podáno, vzbudil v něm upomínku na mrtvého druha tak mocně, že lev jej v žalostné 

 zuřivosti zabil *). Předchiidce nynějšího nezkrotného tygra byl velmi mírné povahy. 

 Ačkoli vyspělý chycen, přede e již na převozu z Indie do Francouz tak upřímné 

 důkazy své mírné přirozenosti na jevo dával, že mu svoboda puštěna po ko- 

 rábu se kdekoli procházeli, tak že i plavcové jej k zemi povaliti a za podušku 

 ho užívati směli. V Paříži prokazoval se vždy jemným, i býval vždy velice potěšen, 

 kdykoli plavce neb lodní důstojníky vídal. Když jedenkráte tesař z též lodí, na kteréž 

 se byl přeplavil, zvěřinec navštívil a jej hladil, byl tím tak radostně rozčilen, že se 

 bylo o živobytí jeho obávali. Tentýž tesař vybil jedenkráte toho tygra na lodi jako 

 psa důtkami, protože mu byl kus masa ukradl, a předce zvíře mu toho nezpomínalo. 

 Vidělif jsme v Praze krotitele zvířat, jenž vešel k tygrovi do klece, jej porazil, hlavu 

 do tlamy jeho vslrčil a t. p. více. Heliogabal, císař Římský, dávaje jedenkráte před- 

 staveni vítězoslavného tažení Bakchova, jel ve voze, do něhož tygrové zapraženi byli. 

 Veliké šelmy, jako vůbec všecka duševně vyvinutější zvírala, ukazuji dosti velikou roz- 

 manitost v povahách. Nelze na příklad všeobecně tvrdili, že by byl tygr divoký a 

 nezkrotitelný, jakož o tupých zvířatech, na př. medvědích, hrochu, kapském buvolu 

 právem říci můžeme ; nýbrž tu hned s divokými, hned mírnějšími jednotlivci se potká- 

 váme. O Ivu a druhých šelmách platí totéž. Jak rozličné mohou býti povahy je- 

 dnotníkův téhož rodu, ukazují Ivičata, kteráž slovutný lovec lvův Gérard v jednom 

 pelechu nalezl. Samička vrčela a kousala ihned, ačkoli sotva ještě zuby měla, a divo- 

 čela tím více čím více stárla, tak že brzy potřeba nastala ji zabili. Samec naopak 

 byl mírný a zkrolnul tuk, že mu dovoliti směli, by svobodně v Alžíru běhal ; a když 

 pak předce v dobytku škodu činil, jen jako psaná řelěz jej uvázali. Gérard daroval toho 

 lva do Jardin des plantes. Když jednou do Paříže přišed také Iva navštívil, velmi 

 se tento rozčilil a umřel po několika dnech. Pardal se dá též zkrotiti. Zkrocovatel Kreuz- 

 berg měl jednoho, na kterém jezdil. Také onija (jaguár), který v divokém stavu 

 velmi nebezpečná šwlma jest, dal se už zkrotiti. Mezi divokými kočkami je nejsnad- 

 něji kuguar zkrotitelný, zvíře to velikosti pardala, barvou lvici podobné. Zkrotne 

 jako pes a následuje pána svého všude. Rysové a menší druhové koček dají se 

 jen z mládí chyceni zkrotit, vyjímaje pouze, pokud mi známo, svrchu zmíněnou kočku 

 mírnou. Známá věc jest, že obyčejně veliká zvířata spíše se dají od člověka zpito- 

 mili, čímž se jejich zkrocení usnadňuje, než malá, z nedůvěry a ouzkosti člověka se 

 štilici; kdežto veliká, důvěřujíce se ve svou silu, přibl.žili se člověku k sobě dopou- 



*) Lvice judaa v SctiOabruiiQu žila v podobném piátelbtvi e« psem. 



