144 



náhlá do kvťiienství samého, tak že na míslo lisiův nejhořeji vytvořuje listence, z je- 

 j.chž úžlabí jednotlivé květy vynikají, a sám laké květem se konfí. Kvělenslví toto, 

 obyčejně jednoduchý hrozen jest konečné; jelikož ukončuje peň, může toliko při rostli- 

 nách bylinných přicházeti na konci jich doby vegetační, jak při Adesmii longiseta Dec. ; 

 jelikož ukončuje větve poboční, může též u křův se nalézati, jak při amorfách ; vůbec 

 ale pořidku piichází. Druhý spůsob kvělenslví jest kvělenslví paždní neb úžlabní ; když 

 lotiž peň a listnaté jeho větve neukončují se kvěly, nýbrž z úžlabí svých lisiův květní 

 stopky vysílají. Tento spůsob jest nejobyčejnější mezi lušlinatými a dopouští rozličné 

 rozdílnosti. Bud totiž vyniká jediná stopečka s květem z každého paždí (květy jsou 

 ojedinělé), n. př. u některých drobnokvělých vikví am. j.; aneb vynikají dva neb více 

 květův více méně slopkatých z úžlabí (kvěly jsou svazčité), aneb se zdvihá z paždí spo- 

 lečná stopka, kterážto bud podél celé délky přisedlé květy nese (klas, jako při mno- 

 hých mimosovitých) aneb podél své délky stopkalé kvěly (hrozen, n. pr. vikve 

 lesní, Robinie a m. j.), aneb toliko z konečného svého bodu kvěly vysílá, lotiž hned 

 opět stopkalé (okolík, při vičenci, Coronilla varia), hned přisedlé (strboulek při le- 

 denci, Lotus corniculalus). Také může několik (2—3) kvělenslví v paždí listním státi, 

 jak častějí při mimosovitých viděti. Třetí kvělenslví jest prolistojné, totiž naproti listu 

 postavené. U některých krololarií dle Decandolla sláva se takové prolistojné kvělenslví 

 na pohled konečným, jelikož pak hlavní puk mezi ním a listem se dále nevyvinuje. 

 Listence v samém kvělenslví jsou buď zcela jednoduché, buď Irojlaločné a po třech, pak 

 poboční dva lalůčky neb listence představují palisty. 



Listence na jednotlivých stopečkách květních, stojící pod květem u Browney po 

 dvou, splývají dohromady, tvoříce jakýsi obálek pod vlastním kalichem. 



Květy jsou skoro vždycky obojaké ; skládajíf se z pestíku, kolem něhož tyčinky, 

 z.i obal květní mají kalich i korunu. Části kalichu a koruny, jakož i tyčinky mají za 

 základní počet pětku. Konec stopky, ze kteréž květní části vynikají, jenžto lůžkem 

 slově, jest u většiny Luštinatých vyvinut výstředně jakožto dutý kalíšek do větší neb 

 menší výšky, po jehož kraji velknuly jsou na zevnitř lupeny kališní, vnitř korunové 

 i tyčinky, semeník ale stojí hlouběji v nejnižším středu tohoto lůžkového kalíšku jako 

 pokračování osy stopečné. Proto nazval Jussieu tylo květy obplodními (f. perigyni) 

 a postavil Luštinaté s jinými čeledmi podobných květův do zvláštního shluku korunatých 

 dvouděložnic; Decandolle postavil je do shluku svých kalichokvětných, maje za to, že 

 lůžko to sám kalich jest a koruna s tyčinkami s ním srostly i leprv výše se odloučily. 

 Pakliže ale lůžko se nerozšiřuje kalichovilě, nýbrž co malý terč zpod květu 

 ční, pak stojí tyčinky, koruna i kalich neproslředně pod semeníkem a květy tyto jsou 

 podplodní (hypogyni), což v čeledi mimosovitých a nejmnožších Swarlzieí se spatřuje. 

 Kalich i koruna vyvinují se v tomto řádu buď zcela pravidelně, tak že všech pět 

 lupenův stejných se vytvoří a ludíž celý ústroj na pět stejných dílův rozkrojili možná; 

 buď toliko symmetricky, jen s ohledem k jediné ploše stejně, tak že jen touto plochou 

 květ ve stejné díly rozděliti se dá. Lupeny kališní bývají vždy více méně dole spo- 

 jeny v trubku a ledy se kalich jeví co 5zubý neb 5dílný ; v květu pravidelném, jejž 

 toliko mimosovilé mají, jest trubka stejně cylindrická a se stejnými lalůčky, v květu 

 symmelrickém jsou lalůčky nestejné a v nestejné vzdálenosti od sebe ; zvláště v čeledi 

 motýlovilých jest nestejnost příčinou, že kalich jako dvojpyský vypadá, ješto dva hořejší 

 lalůčky zblíženější hořejší pysk tvoří, tři dolejší lalůčky dolejší pysk. Koruna pravidel- 



